Přeložil Milan Lžička

GÉNIUS ZLOČINU

Copyright © 2021 by Andrew Mayne

All rights reserved.

Translation © Milan Lžička, 2025

ISBN 978-80-284-0672-1

Kapitola první

Prázdnota

Stříbrná robotka Kelsi tlačila své kolo zády k Manhattanu po Brooklynském mostě. Měla za sebou náročný večer. Zatímco stála na bedýnce, předváděla robotické baletní kreace a na špičkách přecházela z jednoho precizního postoje do druhého, chovali se turisti na Times Square hulvátštěji než obvykle.

Spousta lidí se zastavovala a prosila o fotku, dýško jí ale nedal nikdo. Jednali s ní, jako by poskytovala veřejnou službu, a pózovali před ní pro svoje instagramové příspěvky o úžasném výletu do New Yorku. Dokonce i holubi z toho měli víc než ona.

Když ji nějaký chlap požádal o selfíčko a sáhl jí přitom na zadek, řekla si, že čeho je moc, toho je moc, a se slzami v očích, které jí na tvářích rozmazávaly stříbrné líčení, se rozhodla odjet domů.

Uprostřed mostu ji zastavila trojice puberťaček a poprosila ji, jestli by je nevyfotila.

Měla sto chutí poslat je někam, vzpomněla si ale na svou první cestu do New Yorku a řekla si, že jim vyhoví a pak se vrátí domů.

Holky se postavily vedle sebe s městem v pozadí a za chichotání se snažily zaujmout náležitou pózu. Kelsi zvedla telefon, který jí vmáčkly do ruky, a poklepáním na displej zvýšila kontrast, aby bylo vidět jak dívky, tak celé panorama.

V dáli to zapraskalo jako při ohňostroji a pak znova a ještě jednou.

Náhle město za slečnami z displeje zmizelo a vzápětí zhasl i samotný mobil. Jen co svěsila ruku s nefunkčním telefonem a zadívala se do dálky, přestala zářit i světla Wall Street a celý zbytek Manhattanu.

Opět se ozvalo zadunění a vypnulo se veškeré osvětlení mostu. Všechna auta se zastavila a pohasly jim reflektory.

Puberťačky to pobavilo, ovšem po chvíli znervózněly. Otočily se na město, ale to bylo pryč.

Na jeho místě se rozprostírala kypící tma a Kelsi i miliony dalších do ní zíraly a nechápaly, co se to stalo.

První část

Kouzelnice

Kapitola druhá

Alfa

Cortland Alva je skoro dvoumetrový bývalý polda z Wyomingu a momentálně student akademie FBI, který stojí přímo přede mnou a je pořádně naštvaný. Že tomu tak bude, jsem předvídala už předevčírem, kdy jsem si ho vybrala pro názornou ukázku během svojí části kurzu taktiky přežití, který spoluvedu. Zatím ovšem netuší, že mi má před zraky ostatních studentů pomoct s druhou částí výuky.

Mým cílem coby instruktorky je pomoct tomu jednomu agentovi z tisíce, který se může ocitnout v situaci, kdy jde o život. Většina mých studentů ve službě nikdy ani nevytáhne zbraň. Nikdy se nebudou muset ve zlomku vteřiny rozhodnout, jestli někomu vzít život, aby si zachránili ten svůj. Nebudou je tížit noční můry. Nebudou je trápit výčitky svědomí typu Co kdybych tehdy udělal něco jinak? Nebudou je sužovat záchvaty úzkosti z pomyšlení, že kdyby se v pravou chvíli neodhodlali k činu, už by tady nebyli a nemuseli by se vyrovnávat se stresem. To jsou ti šťastnější. Mým úkolem je postarat se, aby na štěstí nemuseli spoléhat, protože štěstí se nakonec vyčerpá. Proto chci studentům něco názorně předvést. A kvůli tomu je někdy nutné pošramotit ego chlapa dvakrát většího než já, který se málem stal profesionálním zápasníkem. City se časem zhojí. Ne tak všechny jizvy.

Cortlanda jsem si vybrala právě proto, že představuje největší terč. Má vystupování člověka, který v životě neprohrál jedinou rvačku. Nejspíš se nikdy ani moc rvát nemusel, protože se mu lidi vyhýbají širokým obloukem.

Kolují historky o tom, jak Cortland odzbrojoval podezřelé, aniž musel sám tasit. Jednoho ozbrojeného podezřelého kdysi praštil tak silně, až dotyčný týlem prorazil skleněnou výplň okna. FBI ho angažovala proto, že pokaždé postupoval v souladu se zákonem. Chlapa, s nímž vyrazil okno, mohl klidně zastřelit. Není to žádný surovec, jinak by tady nebyl. Ale je krapet namistrovaný. A ostatní studenti by si z pohledu na hromotluka jako Cortland mohli odnést nesprávné ponaučení, že na velikosti záleží. To může vést k pochybnostem o sobě samém a ty můžou pro změnu vést k fatálním chybám.

Poprosila jsem Cortlanda, aby popošel do přední části nevelké posluchárny, postavila jsem ho před sebe a vyzkoušela na něm kouzelnický trik maskovaný jako nácvik vnímavosti. Řekla jsem mu, že si zahrajeme fackovanou, při níž se člověk snaží předvídat, kdy jeden z hráčů pleskne druhého přes hřbet ruky.

Chvíli předtím jsem všem vysvětlila, že za žádnou cenu nesmějí připustit, aby pravidla boje určoval podezřelý. Nikdy je totiž nenastaví v jejich prospěch.

Když se přede mě Cortland postavil, natáhla jsem ruce, chytila ho za zápěstí a přitáhla si ho blíž. Pout si vůbec nevšiml. Nikdo si jich nevšiml. Měla jsem je v rukávu až do chvíle, kdy jsem mu je přicvakla na zápěstí. Jak už jsem řekla, šlo o kouzelnický trik. Ale pro Cortlanda i přihlížející studenty to byl zázrak.

Ten lamželezo tam jen stál a prohlížel si svoje zápěstí v úžasu nad tím, že ho ženská skoro o hlavu menší a o polovinu lehčí zneškodnila, nebo aspoň omezila v pohybu natolik, aby mu mohla ublížit víc než on jí. Byl to ponižující zážitek. A jako pokaždé když tuhle názornou ukázku předvádím, jsem věděla, že opravdovou lekci dostane, až mě vybídne, ať to udělám znova.

„Instruktorko Blackwoodová,“ řekne Cortland už bez pout zdvořile, ale podrážděně. „Znova byste na mě ten fígl se želízkama asi nezkusila, co?“ Stojí u stolu naproti mně, odkud vidí přes víko do mého otevřeného kufříku.

Balím si poznámky a zdánlivě působím zaskočeně. Ve skutečnosti už se ale nikdy zaskočit nenechám. Spím s nabitou pistolí pod polštářem a brokovnicí pod postelí. Pouta z názorné ukázky leží v kufříku a lesknou se v záři stropních svítidel. Cortland to vidí. Vidí to všichni.

Když poprosím o chviličku na přípravu, bude to působit jako známka slabosti. Moje předchozí ukázka vyzní jako trik, ne jako ponaučení školy života. Musí se zdát, jako bych myslela na všechno.

„Co prosím?“ řeknu a vzápětí zavazadlo zaklapnu.

Kývne bradou k zavřenému kufříku. „Můžete to na mě zkusit znova?“

Cortland si celou událost přehrával v hlavě pořád dokola a snažil se rozlousknout, jak jsem se mu dostala na kobylku. Nakonec došel k závěru, že zkrátka nebyl připravený. A má pravdu.

Lehce se k němu přes zavřený kufřík nakloním. Prve jsem ho zaskočila, a než se nadál, srazila jsem mu zápěstí k sobě. Teď už si dá bacha. Je moc silný. Musím celou věc narafičit tak, aby to udělal za mě.

„Co máte na mysli?“ zeptám se s nevážným úsměvem, abych nepůsobila jako hrozba.

„Ten fígl s pouty,“ řekne a názorně dá ruce k sobě.

Paráda.

„Aha.“ Podívám se na hodiny na zdi. „Nevím, jestli ještě…“

Přestane dávat pozor a zatěká pohledem k hodinám.

Lehce přitom ruce svěsí. Cvak.

„No do hajzlu!“ uleví si Cortland při pohledu na spoutaná zápěstí.

Všichni vybuchnou smíchy. V zadní části posluchárny stojí moji spoluvedoucí Tom Simmons a Ned Antonio a jenom se zubí.

Tohle je stěžejní okamžik, z něhož by si měl Cortland pokud možno odnést ponaučení, protože právě teď je svým způsobem nejzranitelnější. Zvedne ruce a prohlíží si náramky. Tentokrát nepociťuje šok. Dochází mu realita života.

Ostatní studenti ho pozorují a čekají, jak zareaguje. Naštve se? Namítne, že to nebylo fér?

Cortland hodnotí situaci. Zkoumá ocelová klepeta, jako by šlo o nějakou starobylou písemnost. Svitne mu. Uvolní se mu rysy. Vztek pomine. Usměje se.

„Už chápete, v čem je to tajemství?“ zeptám se.

Cortland přikývne. „Nikdy neztrácet ostražitost.“

„Nikdy,“ přitakám. „A pravidla si určujte vy. Největší hrozby nebudete mít vždycky přímo před nosem. Někdy jsou vzdálené tisíce kilometrů a plánují, jak vás zničit.“

Svěsí ruce k pasu a pouta dál neřeší, už se s nimi smířil. „To, co nám o vás vykládali – o přestřelkách s kartely, o pokusech vás zabít. Myslel jsem, že přeháněli, aby z vás udělali takovou uvědomělou superhrdinku.“

Zavrtím hlavou. „Ne. Byla jsem hloupá a dostávala se do situací, kterým byste se vy měli vyhnout, jestli máte dost rozumu. Naživu jsem proto, že jsem vyhrála v loterii, ne zásluhou podobných triků. Ty zaberou, jenom když vytuším, k čemu se schyluje. Pokud to nevím, nepřežiju.“

„Proto už nepůsobíte v terénu?“ zeptá se Rhonda Parryová, drobná mladá žena z Phoenixu.

„U FBI došli k závěru, že jsem lepší jako odstrašující příklad než jako tragický.“

Tom Simmons zavtipkuje, že připomínám mistrovou z dílny, které chybí pár prstů.

Rhonda je bystrá. Na vysoké studovala biologii, načež se rozhodla pro forenzní vědy, ale v hodinách trestního soudnictví zatoužila stát se agentkou FBI. Po vyučování vždycky ještě zůstává a vyptává se mě na případy, jimiž se zabývá, i na moje zkušenosti.

V každé třídě mívám několik kadetů jako ona. Vnímají mě jako vzor, ne jako varovný případ, za nějž bych měla být považována. Dělám, co umím, ale v koutku duše bych jim nejradši řekla, ať si najdou nějakou nudnou práci a večery tráví koukáním na Netflix s někým, koho mají rádi, ne se štosem spisů a haldou fotek mrtvých lidí.

„Objevily se další případy těch ‚zázračně léčících andělů‘,“ řekne váhavě. „Ráda bych si o nich s vámi promluvila.“

„Co třeba zítra?“ já na to. „U mě v kanclu?“

„Tak jo.“ Nervózně se usměje.

„Ehm,“ odkašle si Cortland a zvedne spoutaná zápěstí.

„Tumáte,“ podám mu propisku.

„Co s ní mám dělat?“

„Když mi bylo osm, nasadil mi děda pouta, taková v dětské velikosti, a zavřel mě do skříně jenom s propiskou a notýskem,“ vysvětluju.

„To je hrůza,“ zděsí se jedna z dalších kadetek, Denise Elliottová.

„Ne, byla to zábava. U nás doma se tohle prostě dělávalo.“

Můj děda byl věhlasný salonní kouzelník. Kráčela jsem v jeho stopách, dokud mi nedocvaklo, že si člověk musí jít za vlastními sny – zvlášť když má sen, který vám uchystal někdo jiný, za následek, že se při pokusu o únik v živém vysílání málem utopíte. Teprve po dlouhé době mi došlo, že si děda mou smrt nepřál, akorát mě považoval za nezranitelnou, protože jsem bývala o pár kroků napřed.

„Že se děti zavíraly do skříní?“ diví se Denise.

„Představte si to jako takovou únikovou hru. Uznávám, byla jsem divná holka.“

Ona jenom kroutí hlavou. „Přijde mi to jako týrání dětí.“

„Díky tomu jsem dodnes naživu. No nic, ta propiska vám poslouží jako klíč,“ vysvětlím Cortlandovi. „S kamarádem Rileym na to určitě přijdete. Mrknout se na YouTube není podvod.“

Ze zadní části sálu se Tom Simmons snaží upoutat mou pozornost – zvedl telefon a naléhavě na něj ukazuje.

„Co se děje?“ zeptám se.

„Pokouší se vás sehnat operační,“ odpoví.

„Mě? Cože?“

„V New Yorku se prý stalo něco divného. Chtějí s vámi mluvit.“

Kapitola třetí

Odborný názor

Než stačím vytáhnout mobil, projdou posluchárnou kolem Simmonse dva agenti ve větrovkách FBI. Pravačkou hmátnu pod bundu ke kříži, kde mám schovanou pistoli, a levačkou sevřu spodní stranu katedry, abych ji na svou obranu převrátila, kdyby mě chtěli napadnout.

Ani už o těchhle věcech nepřemýšlím, je to všechno motorická paměť, stejně nesmazatelná jako jizvy na mém těle. Zadoufám, že u mě lidi okolo nevnímají žádnou křeč, vidím ale, jak Rhonda vykulila oči, když si všimla, jak se tvářím. Prudce se otočí a postaví se mezi mě a dvojici mužů chvátající uličkou. Rozpřáhne ruce a najednou působí mohutněji.

„Co se děje?“ zeptá se hlasitě.

Jeden z agentů se zastaví, a aniž by se podivil, proč se ho na něco ptá kadetka, odpoví: „Musíme agentku Blackwoodovou doprovodit na letiště. Za deset minut odtamtud odlétá letadlo. Dostali jsme pokyn posadit ji na palubu.“

„To je v pořádku, Rhondo. Nechte ho projít,“ řeknu.

Studenti se rozestoupí, abych se mohla s agenty vzdálit. Celá scéna jim nejspíš připomíná něco, co viděli někde ve filmu nebo v televizním seriálu, možná v tom, díky němuž zatoužili vstoupit do řad FBI.

Ještě před pár lety to nebyl až tak nezvyklý jev. Působila jsem u operační skupiny, která řešila neobvyklé případy. Pak ale začaly být obvyklé až moc. Sérioví vrazi využívající technologii deepfake, pokusy o atentát pomocí dronů… Věci, které bývaly mimořádné. Teď je z nich nová norma.

Kráčím za agenty uličkou. „Co víte?“ zeptám se muže po pravici.

„Před hodinou zmizel New York.“

„Zmizel?“

„V letadle mrknete na zprávy. Nemůžeme se spojit s newyorskou oblastní pobočkou. Na svojí straně to řeší Jersey. Poprosili, ať na místo pošleme každého, kdo by tam podle nás měl být. A Sheppard si vyžádal vás.“

„Sheppard? Kdo to je?“

„Vedoucí Sheppard? Z krizového řízení?“ opáčí agent a zjevně očekává, že pochopím, o kom mluví.

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

Vyjdeme z budovy a nastoupíme do SUV s blikajícím majáčkem. Naskočím si dozadu, zatímco agent, s nímž jsem se bavila, se uvelebí na místě spolujezdce a druhý si sedne za volant.

Moje paranoia sílí. Tyhle agenty neznám. O nějakém Sheppardovi jsem nikdy neslyšela. Jestli jde o únos, významně jsem jim ho usnadnila. Z pouzdra na zádech vytáhnu pistoli a položím si ji do klína – pokud se ukáže, že je můj strach oprávněný, střelím je oba do týla.

Lhala bych, kdybych tvrdila, že skoro v každé situaci, v níž se dneska ocitnu, nezvažuju, jak nejlíp trefit člověka do hlavy. Terapeutka, kterou mi v FBI přidělili, si není jistá, jestli je taková reakce zdravá. Když jste nejhledanější ze všech agentů FBI – v tom smyslu, že nikomu neusilují o život tak často jako vám –, nejsou konvenční rady většinou moc platné.

Přes parkoviště zamíříme k silnici vedoucí na letiště námořnictva, kde FBI provozuje jeden ze svých několika tryskáčů Gulfstream. Po očku agenty sleduju a přemýšlím, jak se zachovám, jestli v patřičnou chvíli neodbočí k letišti.

V duchu si oddechnu, když zahneme ke strážní bráně. Pracovník ochranky jim zkontroluje průkazy a pustí nás dovnitř. Schovám zbraň zpátky do pouzdra.

SUV zastaví kousek od hangáru, kde v hloučku u tryskáče postává skupinka lidí. Uprostřed ostatním něco vysvětluje jakýsi muž. Vystoupím a vykročím k nim.

Když mě chlápek uprostřed zahlédne, houkne nad hlavami ostatních: „Blackwoodová?“

„Ano,“ odpovím a zapátrám po známých tvářích, ale žádnou nespatřím. 

„Sheppard,“ představí se pomenší prošedivělý mužík, který mi trochu připomíná Dustina Hoffmana. „Tohle je Jon Vaslov. Je to fyzik, působí na akademii.“ Ukáže na habána kolem čtyřicítky s ustupující linií vlasů, oblečeného v mikině s kapucí. „Kari Linmanová z protiteroristického,“ kývne tentokrát k ženě s kaštanovými vlasy, která se tváří ještě vážněji než já. „Jména ostatních se dozvíte pak. Z Dullesova letiště už odlétá washingtonský tým. Takže vzhůru do práce.“

Sheppard nás zavede na palubu. Vydám se dozadu, ale on na mě zavolá. „Blackwoodová, Vaslove, dopředu.“

Posadím se naproti Sheppardovi a ten na stolek mezi nás položí notebook a složky.

Ten chlap už má spisy, když se to stalo teprve před hodinou?

„Blackwoodová. Vy jste na podivnosti odbornice. Co se děje? Způsobil zas Rudý řetěz výpadky proudu?“

Rudý řetěz byla sekta, která chtěla rozpoutáním celosvětové paniky pomocí výpadků proudu a občanských nepokojů přivodit konec světa. A málem se jí to i povedlo. Když jsem konečně zjistila, co má za lubem, bylo už pozdě zabránit závěrečné tragédii – hromadné sebevraždě jejích přívrženců v pouštním bunkru.

To sice mělo jejich řádění učinit přítrž, ovšem jistá část členů v bunkru neumřela. Navíc bylo otázkou, kdo je podporuje. Tedy aspoň otázkou pro ostatní. Já věděla, kdo to je: Michael Haywood, světu známý jako Čaroděj, sériový vrah, vůdce sekty a hacker, který mě málem zabil, jelikož je mou maličkostí přímo chorobně posedlý.

„Určité složky Rudého řetězu jsou podle mě pořád aktivní –“

„Vím. Čtu vaše aktualizovaná hlášení,“ odvětí Sheppard.

Myslela jsem, že už je nikdo nečte. Mezi lidmi se začalo říkat, že Haywoodovi dávám za vinu úplně všechno počínaje covidem-19 a konče tím, že Patrioti přišli o Toma Bradyho. Což jsou upřímně řečeno věci, které by klidně mohl mít na svědomí.

Potíž je v tom, že po většinu téhle doby seděl Haywood ve vazbě, dokud se mu nepodařilo utéct při převozu z vězení, který se stále vyšetřuje. Nikdo nedokázal vysvětlit, proč ho převáželi a kdo to nařídil. A ke všemu mi bylo důvěrně řečeno, že zatímco vodil FBI za nos, dodával zpravodajské informace CIA.

K tomu si připočtěme skutečnost, že jméno Haywood je falešné a nikdo netuší, co je ten lump zač.

Nejlepší teorii, jakou jsem zatím slyšela, nadnesl v žertu můj bývalý kolega Gerald. Onehdy nahlas přemítal, jestli Haywood ve skutečnosti není prostě agent chaosu, kterého vyslaly ruské rozvědky s cílem zamotat nám hlavy. Ačkoli o tom pochybuju, ten člověk se vážně vzpírá jakémukoli vysvětlení.

„Potřebuju vědět, co se v New Yorku děje,“ řeknu Sheppardovi.

Naťuká něco do notebooku a pak ho otočí, abych viděla na displej. „Tohle jsou živé záběry z vrtulníku nad přístavem.“

Záběr kamery zachycuje Brooklynský most přes East River – tam, kde vstupuje do New Yorku, jako by končil ve vzduchoprázdnu. Helikoptéra letí k severu a nabízí pohled do míst, kde by měl stát Manhattan. Rozpíná se tam pouze temné nic. Jednu část prozařuje modravé jiskření, které odhaluje, že onu prázdnotu tvoří jakýsi mrak.

„Co to je?“ podivím se.

„Výboj,“ odvětí Vaslov. „Asi jako když v roce 2019 bouchla elektrárna na severním cípu. Ale větší.“

V elektrárně na ostrově tehdy vypukl požár, jenž měl za následek nepřetržitý proud kouře a jisker, připomínající výjev z marvelovského filmu. Tohle je něco podobného, ale většího rozsahu.

„A mobilní signál nefunguje?“ zajímám se.

„Ne,“ potvrdí mi Sheppard. „Ani rádio, ani internet. Nic.“

„Dá se na ostrov vjet?“ vyzvídám.

„Silnice jsou plné odstavených aut a všechny vjezdy i výjezdy zahltil jakýsi toxický kouř.“

„EMP,“ řekne Vaslov, čímž má na mysli, že veškerou elektroniku vyřadil elektromagnetický impulz.

„Tohle prověřovala oblastní pobočka v Jersey jako první. Mají měřiče elektromagnetického pole, které by měly něco tak silného zachytit,“ odpoví Sheppard.

„No a?“

„Nic. Na druhém břehu je všechno při starém. Bez přehánění se to týká jenom Manhattanu, a nikde žádné známky EMP. Co jiného by to mohlo být? Nabízí se nějaké neobvyklejší vysvětlení?“

„Třeba miniaturní černá díra,“ nadhodí Vaslov. „V takovém případě už se můžeme bavit i o mimozemšťanech. Mohlo by se jednat o nějaký zvláštní atmosférický jev, který jsme dosud nezaznamenali.“ Na okamžik se zamyslí. „V opravdu velkých výškách se můžou vyskytovat takzvané trolly – obrovské temné hřibovité mraky, u nichž dochází k mohutným bleskovým výbojům.“

„Takže bychom mohli být svědky něčeho takového?“ zeptá se Sheppard.

Vaslov pokrčí rameny. „Spíš ne. Existuje důvod, proč vznikají ve velkých výškách.“

„A nemohl by někdo zhmotnit podobný i v nižší výšce?“ hledá Sheppard zoufale jakékoli vysvětlení. „Třeba kdyby pomocí vzácného plynu napodobil hustotu kyslíku a dokázal vyvolat plazmový výboj… nevím.“

Ukážu na vrchol budovy trčící z prázdnoty. „Hele, tamhle něco je. Nedal by se tam poslat dron, abychom získali lepší pohled?“

„Na letišti už na nás čeká vrtulník. Jak blízko se chcete dostat?“ zeptá se.

„Co nejblíž,“ odpoví za mě Vaslov.

V duchu přemítám, nakolik je moudré přibližovat se helikoptérou k jevu, jímž může a nemusí být elektromagnetický impulz schopný zničit celé město, ale fyzik je tady Vaslov.

„Dobře, vezmu vás na palubu oba,“ prohlásí Sheppard.

Hm, teď už je na jakékoli námitky pozdě.

Kapitola čtvrtá

Přelet

Letíme ve vrtulníku Black Hawk nad Upper Bay a jako zmrzlá přílivová vlna temnoty se před námi na jasně modrém nočním nebi rýsuje prázdno jménem New York.

Elektrické výboje jsou odtud vidět pouhým okem. Termokamera s monitorem v prostoru pro cestující zachycuje obrysy panoramatu pod tajemným mračnem.

„Koukněte tamhle,“ ukáže Sheppard.

Nalevo od nás se tyčí dosud osvětlená socha Svobody, která na černočerném pozadí halícím město vypadá jako vlastní miniatura.

„Víme něco o tom, co se stalo před… tímhle?“ zeptám se přes interkom.

„Nic moc. Podle dispečinku v Brooklynu prý krátce předtím přicházela hlášení o možných výbušninách v autech a o požárech.“

O výbušninách v autech? Zajímavé.

„A přišly nějaké zprávy přímo z ostrova?“ zajímám se.

„Zatím ne. Chystáme se vyslat pár lidí pěšky po mostech s maskami a vzduchovými láhvemi. Je tam tak nedýchatelno, že člověk ujde sotva pár kroků. A taky tam hoří spousta aut.“ Hoří spousta aut…

Když popoletíme blíž, tyčí se nad námi prázdnota do takové výše, že připomíná velehory. A to jsme ještě pořád celkem daleko. Napadá mě, že se to ze všeho nejvíc podobá sloupu dýmu ze sopky. Pokud ale vím, nenachází se v okruhu tisíců kilometrů jediný aktivní vulkán.

„Vaslove?“ zeptá se Sheppard.

„Nic takového jsem jakživ neviděl.“ Fyzik sedí s otevřenou pusou nalepený na okénko.

„Tak teď už jste to viděl. Vysvětlete mi to.“

„Připomíná to mrak popela ze sopky,“ odpoví.

Jak se říká: chytří lidé uvažují podobně…

„Tady žádné sopky nejsou. Ověřovali jsme to i u seismologů,“ namítne Sheppard.

„Jsou jejich data k dispozici?“ otážu se.

„Můžu je obstarat, ale proč?“

„Abychom se koukli, jestli třeba něco neodpovídá těm výbuchům aut nebo podobně.“

Sheppard pokývá hlavou a pak do mikrofonu poprosí o seismická data. „Ještě něco?“

„Co zachytily družice?“ zeptá se Vaslov.

„Termo ukazuje baráky. Nic moc dalšího.“

„A předtím? Co třeba prudké nárůsty množství světla?“

„Můžu se zeptat. Co máme hledat?“

„Třeba nějakou kometu?“ opáčí fyzik.

„To nebyla kometa,“ namítnu.

„Jak to víte?“

„Nejvíc kouře je na mostech a v tunelech. Tunely chápu, ale proč mosty?“ Ukážu z okénka jejich směrem. „Koukněte na ten dým při okraji mostu. Nebere konce. Vítr už ho měl dávno rozfoukat.“

„Co tím naznačujete?“ zeptá se Sheppard.

„Zdrojem kouře jsou ta hořící auta. I když o žádné požáry vlastně nejde. Pravá příčina je jiná a momentálně vytváří dým na mostech, aby všechno zůstalo uzavřené.“

„To je setsakra hodně kouře. Jen se koukněte!“ zvolá Sheppard spíš v úžasu než ve vzteku z mojí reakce.

„Vaslove, kolik kouře by vytvořil jeden návěs plný nadrceného dřevěného uhlí a dalších nezbytných složek?“ zeptám se zdejšího vědce.

Zvedne oči a v duchu počítá. „Vznikla by značná energie a při uvažované rychlosti šíření… obrovské množství kouře.“

„Ale až tolik?“ diví se Sheppard.

„Plus minus pár desítek návěsů… jo. Možné by to bylo. To je na kouři ta věc – je to plyn. Tedy plyn s pevnými částicemi. A i trocha pevných částic nadělá hodně muziky.“

„Vezmeme to proti proudu řeky,“ řekne Sheppard, když předá pokyn pilotovi.

Letíme nad East River s hradbou prázdnoty po levé ruce. Dým je lehce nafialovělý. Tu a tam zasrší jiskry a stíny budov se mihotají v mlze jako kosmické paprsky.

„Nakolik to škodí plicím?“ zajímám se.

„To nevíme. Snad lidi nikam nevycházejí,“ odpoví Sheppard.

„Snad vůbec nějací lidi zůstali,“ dodá Vaslov.

„Jak to myslíte?“ zeptá se Sheppard.

„To, co řekla Blackwoodová, mi nasadilo brouka do hlavy. Jestli tady hoří nějaké chemikálie a jestli je výbuchem rozptýlili do jemné mlhy, zážehem by se proměnily v obří zápalnou bombu. Pokud by někdo zůstal venku… skončil by nedobře.“

„Na škvarek?“ zeptá se Sheppard.

„To zas ne. Možná ti v těsné blízkosti. Ale dotyčný by vdechoval hořící částice. Což by bylo zlé.“

„Leťte výš,“ houkne Sheppard na pilota.

Vrtulník začne stoupat a hradba prázdnoty ubíhá kolem nás, až nad ní spatříme noční nebe. Tu a tam vyčnívají nejvyšší mrakodrapy, jejichž výstražná světla pro letouny jsou pohaslá.

„Poletíme to omrknout zblízka,“ prohlásí Sheppard.

„Je to moudré?“ namítnu.

„Zůstaneme nad tou mlhou.“

Nechápu, jak to chce udělat, protože jsou tady dva druhy mlhy. Jednak ta, která zahaluje město, a pak jemnější, řidší opar, který kolem všeho v blízkosti prázdnoty vytváří fialový závoj.

Helikoptéra vletí do řidší mlhy. Hustší opar pod námi víří a rozhání tlak listů vrtule.

Náš pilot pečlivě sleduje termální i infračervený monitor, které mu ukazují, kde se nacházejí skryté budovy.

„Koukněte!“ zvolá Vaslov a ukáže na obrys vysoké stavby. Jako stíny na neviditelné zdi se při horním okraji rýsují siluety lidí, kteří mávají ve vzduchu rukama.

Letíme blíž. Ruce na nás zběsile gestikulují, ať přistaneme, což je bez pořádného helipadu vyloučené. Vidím dokonce i výrazy tváří. Některé jsou vyděšené, jiné zmatené, nechybí ani několik pobavených. Aspoň už víme, že někdo přežil.

Náš vrtulník se dál proplétá kaňonem budov. Na střechách se zjevují další lidské stíny. Prolukou mezi dvěma mrakodrapy zahlédnu jasnou záři.

„Támhle!“ křiknu.

Helikoptéra se otočí a zamíří ke zdroji světla. Mlha prořídne a my spatříme celý blok, kde pořád jde proud.

„Jak je to možné?“ žasne Sheppard.

„Zřejmě mají vlastní generátor,“ odpoví Vaslov a ukáže na další lidi. „Podívejte se támhle.“

Lidi nevyšli na střechy proto, že by tam byl lepší vzduch, ale jelikož nechtějí propásnout tenhle spektákl.

Něco mě napadne.

„Shepparde? Máte spojení se zpravodajskými vrtulníky?“

„Jo, proč?“

„Koukněte, kolik lidí všechno sleduje. Kdybyste něco takového spáchal, nechtěl byste to vidět?“

„Jasně…,“ odpoví nejistě.

„Musíme zaznamenat obličeje všech lidí na obou stranách Manhattanu, kteří pozorují zdejší dění. Některé z těch tváří budou patřit pachatelům. V žádném případě by si to nenechali ujít,“ vysvětluju.

„Dobře. Jdu na to.“

Vtom se vnitřek vrtulníku rozzáří a první, čeho si všimnu, je pach ozonu v kabině.

A hned vzápětí mi dojde, že se zastavil motor.

„Držte si kloboučky,“ zahlásí pilot. „Čeká nás tvrdý přistání.“

Kapitola pátá

Havárie

Můj praděda, jenž založil naši rodinnou kouzelnickou dynastii, kterou jsem ukončila přihláškou k FBI, kdysi sjel v sudu vodopád… nedopatřením. Býval to konkurent Houdiniho, a tak neustále hledal možnosti, jak slavného iluzionistu zastínit. Nakonec u něj zájem o magii opadl a dal se na farmaření, po čase ovšem podlehl svodům showbyznysu jeho syn, můj děda, a opět naše příjmení vzkřísil – a já ho znova nechala upadnout v zapomnění.

Podle dědových slov pojal pradědeček Henry Blackstar nápad, že by bylo úžasné nafingovat přejezd přes ten méně zrádný z Niagarských vodopádů a vydávat to za únik. Chtěl se nechat svázat a spoutat – jak bylo v naší rodině zvykem –, zavařit do sudu a shodit do řeky, načež by se zjevil dole na souši přibližně za dobu, jakou by mu trvalo odplazit se ze skrýše pod plošinou, kde měli sud uzavřít, seběhnout s falešným knírem po schodech a znova se dole vmísit do davu.

Nepočítal ovšem s tím, že supermoderní elektrická svářečka, kterou použil, protože ho sponzorovala firma Sparco-Weld, při průchodu elektrického proudu víkem přivaří i kovovou výztuhu tajného poklopu na dně sudu. (Právě proto se jeho syn, můj děda, po mnoha letech rozhodl, že se ve volném čase bude věnovat studiu fyziky a chemie.) Když jeřáb sud zdvihl a spustil do vody, byl chudák Henry pořád v něm.

Zanedlouho se jeho sud přehoupl přes vodopád, a když se odrazil od skalisek na dně, poklop se konečně uvolnil a umožnil mu vyplavat.

Henry byl sice prachmizerný, pokud jde o plánování, ale uměl využít příležitosti.

Vynořil se totiž u vyhlídkové lodi Maid of the Mist, která vozí turisty tak blízko k vodopádům, že na ně cáká voda. Tentokrát z ní cestující sledovali, jak se můj potrhlý praděda pokusí o únik. Proto se všichni shlukli na boku přivráceném k vodopádu a neviděli, jak vylézá na opačný bok, nejspíš otřesený a popletený, ale věrný svým showbyznysovým instinktům.

Vyškrábal se na horní palubu, našel si kapitánův dlouhý kabát a čepici a vklouzl do nich. Pak vystoupal na kormidelnu a odpálil světlici, kterou ukradl.

K Henrymu Blackstarovi se obrátily všechny oči – v suchých šatech stál nad stovkami lidí, kteří se přišli podívat na jeho smrt.

Byl to skvostný okamžik kouzelnického umění. Dodnes visí na stěně salonu v losangeleském rodinném sídle jeho novinová fotografie.

Jak říkával děda: „Býval by na tom udělal kariéru a psalo by se o něm po celém světě, jenže to by si táta k tomu kousku nesměl vybrat stejný den, kdy se nechal zavraždit arcivévoda Ferdinand a rozpoutal tak první světovou.“

Když jsem se dědy ptala, jak to, že se Henry nezabil, svěřil se mi, že to byl jeden z nemnoha případů, kdy mu otec – který o řemesle nerad mluvil, aby svému farmářskému synkovi nepopletl hlavu – něco doopravdy prozradil. Henry prý řekl: „Dal jsem sbohem svým koulím a předstíral opilost, protože alkoholici přežijí snad všechno.“

První část téhle rady mi ve stávající situaci sice moc nepomůže, ovšem ta druhá jo. Připrav se na náraz, ale nezatínej moc svaly, aby sis nezlomila ruku nebo vaz.

Lehce se tedy uvolním a čekám tvrdý dopad, když si všimnu, že Vaslov nemá zapnuté popruhy.

„Vaslove!“ křiknu, popadnu přezky jeho postroje a secvaknu je.

Překvapený vědec sklopí oči a dojde mu, o co se snažím. „Pardon –“ Prásk.

Křach.

Mám pocit, že mou páteř právě někdo použil jako skákací tyč. Sheppard leží zhroucený. Vzápětí z mrákot procitne a zvedne hlavu.

Vaslov mumlá: „Panebože. Panebože.“

„Všichni ven! A bacha na vrtuli!“ zavelí pilot.

Druhá pilotka nám otevře dveře a posílá nás pryč od zadního rotoru helikoptéry. Když se odpoutáme, zamíříme za pilotem přes ulici. Kolem je černočerná tma. Jedinou záři vyluzuje nouzové osvětlení kokpitu.

„Jste všichni v pořádku?“ zajímá se pilot a zběžně každého z nás prohlédne.

„Já se asi pochcal,“ přizná Vaslov.

„To je naprosto normální,“ opáčí pilot. „Poprvý a podruhý se to stalo i mně.“

Nevím, jestli je od FBI moudřejší zaměstnávat pilota vrtulníku, který už víckrát havaroval, nebo nechat ženskou jako já učit druhé, jak přežít. Ale co – jsme naživu. Takže skvělá volba.

Otevře kapsu, vytáhne několik roušek a rozdá nám je. „Tohle vám pomůže v kouři dýchat. Občas musím lítat v blízkosti požárů. Hinderová, můžeš vzít naše pasažéry tam, co se svítí, a já zatím pohlídám vrtulník?“

„Jasně. Tak pojďte,“ zavelí druhá pilotka a baterkou nám ukáže cestu mlhou.

„Tady už to můžu převzít já,“ ozve se Sheppard. Udělá dva kroky a pak zamumlá: „Co to plácám? Nemám páru, kde jsme. Hinderová, přece jen to nechám na vás.“

„Dva bloky doprava, tři bloky na sever,“ prohlásím.

„Aspoň někdo dával pozor,“ utrousí Hinderová přes rameno.

Rozběhne se do mlhy a my vyrazíme hned za ní. Nevíme, co se tady děje, ale zdržovat se na místě není nejlepší nápad. Žádná pomoc nepřijde a rozhodně netoužíme narazit na někoho, kdo se v tuhle chvíli chce toulat ulicemi.

Držíme s ní krok a proplétáme se mezi stovkami nepojízdných aut. Když baterkou ozáří budovy, spatříme, jak se zpoza skla dívají tváře, pozorují nás a čekají na vysvětlení. My ale nezastavujeme, protože žádné nemáme.

Nakonec dorazíme k bloku, kde se dosud místy svítí. Všechny objekty mají stažené bezpečnostní rolety. Zřejmě aby se zabránilo rabování, případně aby odradily zpanikařené davy přivábené světlem.

Hinderová poklepe koncem baterky na roletu jedněch dveří. „FBI. Potřebujeme přístup na vaši střechu!“ křikne.

Nikdo neodpoví.

Zkoušíme dvoje další dveře. Nic.

Lidem uvnitř se nelze divit. Ani já bych neotevřela. Že je od FBI, může tvrdit kdokoli.

„Něco bych zkusila,“ nadhodím, když dojdeme k dalšímu zabezpečenému vchodu. Kleknu si a strčím do zámku paklíče, které neustále nosím při sobě. Když se odemkne, zvednu vrata, aby mohli všichni vejít do předsálí.

Zase roletu stáhnu a zajistím, pak vyháčkuju zámky na dveřích a pustím nás dovnitř. V osvětlené hale trůní prázdný pult ochranky. Obejdu ho a stiskem tlačítka přivolám výtah.

Přijíždí rychle a podle všeho je stejně funkční jako osvětlení v budově.

Za dvě minuty už se ze střechy rozhlížíme po černavém oceánu mlhy pod sebou. V dáli létají vrtulníky. Hinderová vytáhne modrou světlici a vyšle ji k nebi, aby věděly, že jsme havarovaní záchranáři.

Na opačném konci prázdnoty vidím další budovy, kde se svítí. Připomínají ostrůvky v moři elektrizujícího inkoustu. Jak to, že je ten impulz neodrovnal?

„Proč jsme se zřítili?“ zeptá se konečně Sheppard.

„Kvůli elektrické poruše,“ odvětí Hinderová.

„Něčemu jako EMP?“

„To nevím.“

Ve vánku, který k nám zanáší chuchvalce mlhy, upírá Vaslov pohled kamsi před sebe. Vytrčí ruku a hmátne do vzduchu. Něco si přitáhne v dlani, byť vypadá prázdně.

Když se podívám pozorněji, spatřím, že v ní přece jen cosi má. Zachytil jakýsi jemný cancour. Je to něco jako…

„Černá pavučina,“ dokončí Vaslov mou myšlenku.

Vytáhne z kapsy igelitový pytlík a vlákno do něj schová.

Nakrčím nos, jelikož mi dojde, že od chvíle, co jsme havarovali, něco cítím.

„Co je to? Ozon?“ zeptám se.

„Nějaký druh výboje. Už jsem to někde cítil,“ odpoví. „Akorát si nemůžu vzpomenout kde.“

„Co to máte?“ vyzvídá Sheppard.

Vaslov mu ukáže sáček. „Tohle. Ta mlha je toho plná.“

„Co to je?“

„Nemám ponětí. Ale rozhodně nešlo o náklaďák nacpaný dřevěným uhlím.“

Nijak se nevyjadřuju. Tak moje teorie nezněla.

„Nemohla by to být nějaká zbraň?“ zeptá se Sheppard.

„Rozhlídněte se kolem sebe,“ opáčím. „Může snad jev, co dokáže v celém městě nadělat takovou paseku, nebýt zbraň?“

Kapitola šestá

Operační skupina

Ležím na podlaze zasedačky v pobočce FBI v newjerseyském Newarku, koukám na stropní desky a snažím se v náhodných ďubkách vysledovat obrazce. Myslím, že jsem naspala celkem dvě hodiny. Někteří z nás nespali vůbec.

Moje mladší já by zůstalo vzhůru a z každého, kdo něco ví, by mámilo další podrobnosti. Moje starší já už si uvědomuje, že jsem spoustu chyb nadělala jenom proto, že jsem si nedala pohov a nenechala tělo i mozek zotavit.

Část kolegů se vrátila tryskáčem do Quantica. Já se rozhodla zůstat, protože jsem se chtěla zúčastnit porady, která má proběhnout za deset minut o dvě patra níž. Tam se nám člověk, jehož ředitel pověřil velením, pokusí vysvětlit, co se děje, hned jak si pročte veškerá hlášení, obvolá různé lidi a vymyslí, jak u ostatních co nejpřesvědčivěji navodit dojem, že ví, která bije.

Robert Ailes, člověk, který mě od kancelářské práce vytáhl do svého speciálního útvaru, se mě snažil přemluvit, ať se ujmu role vedoucí, jelikož moje působení v terénu začínalo čím dál víc připomínat ruskou ruletu. Já ovšem k řízení druhých postrádám buňky. Lidi mám ráda, ale ne všechny naráz. A naprosto cizí je mi i umění balamutit ostatní, které musí ovládat každý šéf, aby přesvědčil místnost plnou podřízených, že není až tak bezradný jako oni.

Vtom někdo zaklepe na dveře. „Blackwoodová?“ zavolá Sheppard.

„Převlíkám se,“ odpovím.

„Aha, pardon.“

„Dělám si srandu,“ dodám a vstanu. „Nic na převlečení jsem si fakt nevzala. Pojďte dál.“

Popravdě si v tašce vozím spodní prádlo a tričko, ale tomu se zrovna nedá říkat věci na převlečení.

Sheppard vejde se dvěma hrnky kafe. „Je černé. Vyhovuje?“

„Momentálně bych nepohrdla ani surovou ropou,“ opáčím a hrníček si od něj vezmu. „Jak to jde?“

Vidím, že má pytle pod očima. Je to jeden ze znaků, kterých si u stárnoucích mužů všímám: podle očí se dá poznat, kolik toho naspali.

„Dobře. Mlha se výrazně pročistila. A na řadě míst už naskočil proud. Velká část sítě je ale spálená.“

„Oběti?“ zajímám se.

„To teprve zjišťujeme. Zřejmě půjdou do stovek, pokud ten kouř nebude působit problémy ještě s odstupem času.“

„Snad ne,“ prohodím, načež mi podrží dveře a společně vykročíme k výtahu. „Jak je na tom Vaslov?“

„Myslím, že se ještě úplně nesebral z té havárie vrtulníku. A já vlastně taky ne,“ dodá s pohledem upřeným do prázdna.

„No jo. Je to síla.“

„Vy jste letecké neštěstí zažila, viďte?“

„Jenom takové malé. Sama jsem ho způsobila.“

Nevěřícně se na mě podívá. „A jak se s tím vyrovnáváte? Před pár hodinami jsme se zřítili ve vrtulníku. Vy… To už na to ani nemyslíte?“

„Vlastně ne. Až doteďka.“

Sjedeme do zasedačky.

„Jak se vůbec může někdo takhle zotavit?“ diví se.

„Podle mojí terapeutky je to příznak nevyřešené posttraumatické stresové poruchy. Podle mě je důvod jiný – vnitřně vím, že se moc nemůžu zabývat pohromou, k níž právě došlo, jelikož na mě neustále čeká nějaká nová.“

Zatímco si sedáme dozadu, šéfové se mezi sebou vepředu baví a probírají spolu poznámky. Jeden z nich k nám stojí zády. Zdá se, že právě s ním všichni koordinují svoje kroky. Chudák.

Všimnu si, že pozorně naslouchá s hlavou nakloněnou ke straně, a poznávám v tom gesto, které jsem u nás v kanclu viděla snad tisíckrát.

Gerald?

Věděla jsem, že ho přeložili na ústředí a že řídí nějakou interní operační skupinu, ovšem mimo zdvořilosti k narozeninám už nejsme ve styku. Když se jim s Candice narodila holčička, poslala jsem jí dárek, ale od té doby o něm skoro nevím.

„Spolupracovala jste s ním?“ zeptá se Sheppard. „Dalších z Ailesových ztracených existencí?“

„Jo. Ailes ho dokonce osobně angažoval. Gerald se chystal vzít práci u Googlu. Ailes ho ale přemluvil, aby přistoupil na výrazně nižší plat a ještě po sobě nechal střílet,“ pokrčím rameny.

„Je jako polda dobrý?“

„Gerald? Lepšího nenajdete. A taky je to jeden z nejchytřejších lidí, jaké kdy potkáte.“

Práce s lidmi, což není zrovna moje parketa, nikdy nepatřila k Geraldovým slabinám. Jako jeden z mála dovede skutečně dělat víc věcí naráz. Dokáže s vámi odborně debatovat a zároveň vyplňovat terénní hlášení. Naučil se psát esemesky, aniž by koukal na telefon, aby druhé nerozčiloval, a zároveň u toho vést tři různé rozhovory.

„Dobrý den všem. Jsem Gerald Voigt. Pan ředitel mě požádal, abych řídil tuhle pracovní skupinu. Jak víte, včera kolem osmé večer došlo na Manhattanu k rozsáhlému výpadku elektřiny, který vyřadil z provozu téměř celou rozvodnou síť a zničil prakticky všechny telefony, počítače i elektronické systémy na ostrově.

V tuto chvíli nedokážeme určit, co bylo příčinou. Předběžně soudíme, že se jednalo o větší množství chemických EMP. Tedy o větší množství zařízení, která vyvolala elektromagnetický impulz dostatečně silný ke zkratování veškeré místní elektroniky. Až do dnešního rána jsem o chemickém EMP nikdy neslyšel, bylo mi však vysvětleno, že takové zařízení pomocí výbušné nálože udělí kinetickou energii hmotě, která se pak přemění na elektrický impulz. Ještě dneska snad obdržím zprávu z ministerstva energetiky, které prý tuhle oblast zkoumá. Každopádně tento impulz doprovázela černá mlha, která zahalila město na téměř dvanáct hodin.“

Gerald ťukne do počítače a na stěně za ním se objeví snímek oranžového dopravního kuželu. Navrchu je ohořelý a zvenčí ho pokrývají saze.

„Podle posledních údajů jsme takových objevili už přinejmenším čtyřicet. Odhadujeme, že jich po městě bylo rozmístěno několik stovek. Dobrou zprávou je, že některá z tisícovek kamer na Manhattanu určitě zachytila, jak někdo takový kužel staví na místo. Nepříjemnou zprávou je, že onen impuls vymazal údaje ze spousty datových center, kde by jinak zůstaly uložené. S velkou pravděpodobností ale některá z nich stačila data ještě před zásahem EMP zálohovat.

Domníváme se, že jde o teroristický čin. Zatím se k němu sice nikdo nepřihlásil, ale vzhledem k úmyslně destruktivní povaze činu patrně jiné vysvětlení není.

„ZID?“ pošeptám Sheppardovi.

„Nová instituce. Získávání informačních dat,“ zašeptá na vysvětlenou.

„Dobře, ale co to znamená?“