Harriet, která si opět zaslouží všechno uznání!

Přeložila Dana Krejčová

Map by Elisa Mitchell and Thomas Canty

Copyright © 1996 by Bandersnatch Group, Inc.

The phrase „The Wheel of Time“ and the snake-wheel symbol are trademarks of Bandersnatch Group, Inc.

Translation © Dana Krejčová

All rights reserved.

Maps by Ellisa Mitchell

Interior illustrations by Matthew C. Nielsen and Ellisa Mitchell

ISBN 978-80-284-0671-4

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Slovníček

Nemůžeme být zdraví, nic dobrého nemůže růst, protože země je jedno s Drakem Znovuzrozeným a on je jedno se zemí. Ohnivá duše, kamenné srdce, v pýše dobývá, pyšné nutí se podvolit. On žádá hory, aby poklekly, moře ustoupila a samotná obloha se mu poklonila. Kéž si to kamenné srdce vzpomene na slzy a ohnivá duše na lásku.

z velmi diskutovaného překladu

Dračích proroctví

od básnířky Kyery Termendal ze Šioty,

údajně vydaných

mezi 700 a 800 SR

Elain z rodu Trakandů

„Moudrý vládce přijímá rady, ale nikdy by neměl být viděn, jak je přijímá. Nech je, ať si myslí, že víš víc, než doopravdy víš.“

V sáze se objevila vlastně nenápadně – Rand se nedopatřením dostal do zahrad paláce v Caemlynu a tam se setkal se sympatickou dívčinou a jejími dvěma bratry. Jenže brzy se ukázalo, že ona dívčina je dědičkou trůnu celého Andoru. Což znamená, že rozpustilost a laskavé srdce musí často ustoupit pragmatickému rozumu. Elain je ostatně od mládí vedena k tomu, že bude vládnout jedné z nejsilnějších monarchií známého světa. Ví, že její život patří Andoru. Její ambice ale sahají i dál – může být po staletích první vládkyní, která je zároveň Aes Sedai. Právě jako novicka se seznámí s Egwain a Nyneivou, s nimiž (ale nejen s nimi) podstoupí řadu dobrodružství. Naplno se ovšem její charakter rozvine ve chvíli, kdy se rozhodne bojovat o matčino dědictví. To, co by mělo být prostou otázkou následnictví, se povážlivě komplikuje – Morgasa totiž byla ke sklonku své vlády v područí jednoho ze Zaprodanců a rozbila většinu pout mezi rodem Trakandů a lidem Andoru. Navíc se šíří zvěsti, že sama Elain je naopak loutkou Draka Znovuzrozeného… A tak bude muset dědička a novicka dospět v královnu a sestru, získat si věrnost ztraceného království i respekt mocností. Najde ve svém životě ještě někdy místo pro sebe samu a onu dívku, s níž se Rand mohl bavit bez obav o osud světa?

Ceara Coveney as Elayne Trakand, photo courtesy of Amazon Studios

Prolog

Blýskání

Z vysokého oblouku okna dobře osm sáhů nad zemí kousek pod vrcholkem Bílé věže Elaida dohlédla na míle za Tar Valon, na zvlněné pláně a lesy hraničící se širokou řekou Erinin, přitékající od severozápadu, než se rozdělila kolem bílých hradeb velkého ostrovního města. Dole se musely městem táhnout dlouhé dopolední stíny, ale z této výšky viděla jen jas a světlo. Dokonce ani slavné „nedokončené věže“ Cairhienu se Bílé věži nemohly doopravdy rovnat. Rozhodně se jí nerovnala žádná z tarvalonských nižších věží, přestože o nich a o vysoko se klenoucích mostech lidé mluvili široko daleko.

Tak vysoko umenšoval nepřirozené vedro, které svíralo celý svět, stálý vánek. Svátek světel už pominul, nyní měl krajinu pokrývat hluboký sníh, přesto počasí jako by patřilo do vrcholného léta. Další znamení, že se blíží Poslední bitva a Temný se dotýká světa, tedy pokud by další potřebovala. Elaida samozřejmě nedovolila, aby se jí horko dotklo, ani když sešla dolů. Svoje komnaty nenechala sem nahoru, do prostých pokojů, přestěhovat kvůli ochlazení, i přes nepohodlí tolika schodů.

Červenohnědé dlaždice na podlaze a bílé mramorové stěny zdobené jen několika goblény se nemohly rovnat velkolepé nádheře amyrlininy pracovny a komnatám, přicházejícím s titulem, hluboko dole. Pořád ty komnaty občas používala – někteří lidé si je spojovali s mocí amyrlinina stolce – ale sídlila tady a často zde pracovala. Přesunula se sem kvůli výhledu. Avšak ne na město, řeku či lesy. Na to, co začínalo na věžových pozemcích.

Přes bývalý cvičný dvůr strážců se táhly velké výkopy a základy, stály tu vysoké dřevěné jeřáby a všude se válely hromady tesaného mramoru a žuly. Zedníci a kameníci se hemžili po staveništi jako mravenci a nekonečný proud vozů, projíždějící branami na věžové pozemky, přivážel další kámen. Stranou stál dřevěný „pracovní model“, jak tomu říkali kameníci, dost veliký, aby do něj mohl vstoupit přikrčený člověk a prohlédnout si veškeré podrobnosti, kam by měl přijít který kámen. Většina dělníků koneckonců neuměla číst – ani slova, ani stavební nákresy. „Pracovní model“ byl velký jako některé menší zámečky.

Když měl kdejaký král nebo královna vlastní palác, proč by měla být amyrlin odkázána pouze na obydlí jen o málo lepší, než mělo tolik obyčejných sester? Její palác bude ladit s Bílou věží svou nádherou a bude mít velkou věž o deset sáhů vyšší, než byla Věž samotná. Když to uslyšel hlavní kameník, zbledl jako křída. Věž postavili ogierové s pomocí sester používajících jedinou sílu. Stačil však jediný pohled do Elaidiny tváře a mistr Lerman se začal klanět a koktat, že samozřejmě všechno bude tak, jak si přeje. Jako by o tom bylo pochyb.

Elaida rozčileně stiskla rty. Chtěla zase ogierské kameníky, jenže ogierové se z nějakého důvodu drželi ve svých državách. Její poslové se v nejbližší z nich, Državě Jentoin v Černých horách, setkali s odmítnutím. Zdvořilým, přesto však odmítnutím, bez vysvětlení, dokonce i pro amyrlinin stolec. Ogierové byli přinejlepším samotáři. Nebo se snad nechtěli vydávat do světa plného zmatku. Ogierové se drželi stranou od lidských sporů.

Elaida důrazně zahnala ogiery z mysli. Pyšnila se tím, že dokáže oddělit to, co je možné, od nemožného. Ogierové byli maličkost. Do světa s městy, která postavili, se přestali plést už dávno a teď ho navštěvovali zřídkakdy, jen pokud bylo třeba něco opravit.

Na muže dole, lezoucí po staveništi jako brouci, se zamračila. Stavba pokračovala hlemýždím tempem. Ogierové sice byli nedostupní, ale možná by se znovu dala použít jediná síla. Jen málo sester bylo skutečně silných při tkaní země, ale na posílení kamene či spojování kvádrů nebylo třeba tolik. Ano. V duchu už měla palác postavený, chodníky se sloupořadím a velké kupole lesknoucí se zlatem i tu věž sahající k nebesům… Zvedla oči k bezmračné obloze, kde bude mít věž vrchol, a dlouze vydechla. Ano. Dnes vydá rozkazy.

Vysoké stojací hodiny v pokoji za ní ohlásily třetí východ a gongy a zvony ve městě odzvonily celou. Tady, tak vysoko nad městem, znělo vyzvánění slabě. Elaida s úsměvem odešla od okna, uhladila si červeně prostříhávané šaty ze smetanového hedvábí a upravila si širokou pruhovanou štólu amyrlinina stolce na ramenou.

Na zdobených zlacených hodinách se spolu se zvoněním pohybovaly maličké zlaté a stříbrné smaltované postavičky. Trolloci s rohy a vyceněnými zuby prchali před Aes Sedai v plášti a jinde se muž představující falešného Draka snažil ubránit stříbrným bleskům, které vrhala druhá sestra. A nad ciferníkem klečel korunovaný král s královnou před amyrlin na svém smaltovaném stolci s plamenem Tar Valonu, vyřezaným z obrovského měsíčního kamene, na zlaceném oblouku nad hlavou.

Elaida se nesmála často, ale nemohla si pomoct, aby se při pohledu na hodiny nezasmála. Cemaile Sorenthaine, pozvednutá ze šedého adžah, je pořídila, když snila o návratu časů před trollockými válkami, kdy žádný panovník neusedl na trůn bez schválení Věže. Cemailiny plány však přišly vniveč, jakož i sama Cemaile, a po tři století stály hodiny v zaprášeném skladišti, trapná záležitost, kterou se nikdo neodvážil vystavit. Až přišla Elaida. Kolo času se otočilo. Co bylo kdysi, může být zas. Bude zas.

Stojací hodiny stály proti dveřím do jejího obývacího pokoje, ložnice a oblékárny za ní. Každý nádherný nástěnný koberec, barevná práce z Tearu, Kandoru a Arad Domanu, na které se třpytila zlatá a stříbrná nit mezi pouze obarvenými vlákny, visel přesně naproti svému protějšku. Elaida měla vždycky ráda řád. Běhoun, pokrývající skoro celou podlahu, pocházel z Tarabonu, vzor byl červenozelenozlatý. Hedvábné koberce byly nejdražší. V každém rohu místnosti stála na mramorovém podstavci s nenápadně vyřezanými svislicemi bílá váza z křehkého porcelánu Mořského národa se dvěma tucty pečlivě naaranžovaných červených růží. Aby růže vykvetly v této době, bylo zapotřebí jediné síly, zvlášť při takovém suchu a horku. Podle jejího názoru to bylo vhodné využití. Jak jediné křeslo – nyní v její přítomnosti nesměl nikdo sedět – tak psací stůl pokrývaly zlacené řezby, avšak nábytek byl ve strohém cairhienském stylu. Byl to vážně prostý pokojík, stěží dva sáhy vysoký, ale bude stačit, dokud nebude připravený její palác. Díky té vyhlídce bude stačit.

Na vysokém opěradle křesla byl plamen Tar Valonu složený z měsíčních kamenů, a když seděla, skvěl se nad její tmavou hlavou. Leštěný povrch stolu nic nenarušilo, stály na něm jen tři kazety z altarského laku, přesně rozestavené. Elaida otevřela kazetu zdobenou zlatými jestřáby mezi bílými oblaky a z hromádky hlášení a dopisů uvnitř vyndala uzoučký proužek tenkého papíru.

Snad posté si přečetla zprávu, již před dvanácti dny přinesl holub z Cairhienu. Jen málokdo ve Věži věděl o její existenci. Nikdo kromě ní neznal obsah, a i kdyby znal, stejně by neměl tušení, co vlastně znamená. Z toho pomyšlení se málem znovu rozesmála.

Býk dostal kroužek do nosu. Očekávám příjemnou cestu na jarmark.

Podpis chyběl, nicméně ona žádný nepotřebovala. Jenom Galina Casban věděla dost, aby tu úžasnou zprávu poslala. Galina, jíž Elaida důvěřovala, že udělá, co by nesvěřila žádné kromě sebe. Ne že by někomu plně důvěřovala, ale hlavě červeného adžah věřila víc než ostatním. Ona sama byla koneckonců pozvednuta z červeného adžah a v mnoha směrech se za červenou považovala stále.

Býk dostal kroužek do nosu.

Rand al’Thor – Drak Znovuzrozený, muž, jenž téměř spolkl celý svět, který už tak spolkl až příliš velký kus světa – Rand al’Thor byl odstíněný a Galina jej ovládala. A nikdo, kdo by ho mohl podpořit, o tom neměl ani tušení. Kdyby to byť jenom hrozilo, slova by byla jiná. Podle různých dřívějších zpráv se zdálo, že znovu objevil cestování, nadání ztracené pro Aes Sedai od Rozbití světa, přesto ho však nezachránilo. Dokonce to Galině hrálo do rukou. Očividně měl ve zvyku přicházet a odcházet bez varování. Koho by napadlo, že tentokrát neodešel, nýbrž byl odnesen? Téměř se zahihňala.

Za další týden, nejvýše za dva, bude al’Thor ve Věži pod dohledem a pod bezpečným vedením až do Tarmon Gai’donu, takže přestane ničit svět. Bylo šílenství nechat jakéhokoliv muže, který dokáže usměrňovat, volně pobíhat, ale hlavně muže, o němž proroctví říkala, že musí v Poslední bitvě čelit Temnému, Světlo dej, ať přijde až za mnoho let, i přes to počasí. Bude jí trvat dlouhou dobu, než svět správně uspořádá, než odčiní, co vyvedl al’Thor.

Škody, které spáchal, samozřejmě nebyly nic ve srovnání s tím, co by ještě mohl provést, kdyby byl volný. Nemluvě o možnosti, že by se mohl nechat zabít dřív, než bude potřeba. No, ten obtížný mladík bude zabalený do plínek a v bezpečí jako nemluvně v matčině náručí až do chvíle, kdy ho bude nutné dovést do Šajol Ghúlu. Pak, pokud přežije…

Elaida našpulila rty. Dračí proroctví zřejmě říkala, že nepřežije, což by bylo nepopiratelně to nejlepší.

„Matko?“ Elaida málem nadskočila, když Alviarin promluvila. Vstoupit bez zaklepání! „Mám zprávu od adžah, matko.“ Alviarin, štíhlá, s chladnou tváří, nosila bílou štólu kronikářky, ladící s jejími šaty, aby ukázala, že byla pozvednuta z bílého adžah, ale od ní oslovení „matko“ znělo méně jako uctivý titul a víc jako oslovení sobě rovné.

Alviarinina přítomnost stačila, aby narušila Elaidinu dobrou náladu. Že kronikářka pocházela z bílého, a ne z červeného adžah, vždycky působilo jako hořká připomínka její slabosti ve chvíli, kdy byla pozvednuta. Některé připomínky byly odstraněny, pravda, ale ne všechny. Zatím ne. Už ji nebavilo litovat, že má mimo Andor tak málo osobních špehů. A že její a Alviarinina předchůdkyně unikly – někdo jim pomohl uniknout, musely mít pomoc! – unikly dřív, než z nich bylo možné vypáčit klíče k amyrlinině rozsáhlé síti zvědů.

Elaida chtěla tuto síť, jež byla právem její. Podle tradice adžah posílaly kronikářce ty ždibíčky od svých špehů, o něž byly ochotné se s amyrlin podělit, ale Elaida byla přesvědčená, že si ta ženská nechává pro sebe i něco z toho ubohého čůrku. Přesto nemohla požádat adžah o informace přímo. Už tak bylo dost zlé, že je slabá, natož aby chodila žebrat do světa. Tedy do Věže, což však bylo ze světa skoro to jediné, na čem doopravdy záleželo.

Elaida si udržela stejně chladnou tvář, jako měla druhá žena, a její přítomnost vzala na vědomí jenom lehkou úklonou, zatímco předstírala, že zkoumá papíry z lakované skříňky. Pomalu obracela jeden list po druhém a zvolna je vracela do kazety. Aniž by vnímala jediné slovo. Nechat Alviarin čekat bylo trpké, protože to bylo malicherné, a jediné způsoby, jimiž mohla udeřit na ženu, která měla být její služebnicí, byly malicherné.

Amyrlin mohla vydat, jakýkoliv výnos se jí zamanul, její slovo bylo zákonem a neodvolatelné. Přesto, z praktických důvodů, byly mnohé výnosy bez podpory věžové sněmovny jen vyplýtvaným papírem a inkoustem. Žádná sestra by si nedovolila amyrlin neuposlechnout, alespoň ne otevřeně, jenomže mnoho výnosů vyžadovalo přikázat stovky dalších věcí, aby byly splněny. I v nejlepších dobách to mohlo být vykonáno pomalu, občas tak pomalu, že úkol nakonec splněn nebyl, a teď rozhodně nebyly dobré časy.

Alviarin tam stála, chladná jako zamrzlá tůň. Elaida zavřela altarskou kazetu a nechala si jen kousek papíru ohlašujícího jisté vítězství. Nevědomky ho hladila jako talisman. „Už se Teslyn nebo Joline konečně rozhodly poslat víc než zprávu o bezpečném příjezdu?“

Tohle mělo Alviarin připomenout, že se vůbec nikdo nemůže cítit v bezpečí. Nikomu nezáleželo na tom, co se děje v Ebú Daru, a Elaidě nejméně ze všech. Hlavní město Altary mohlo spadnout do moře, a nebýt kupců, zbytek Altary by si toho ani nevšiml. Ale Teslyn seděla ve sněmovně skoro patnáct let, než jí Elaida nařídila, aby se vzdala svého křesla. Když mohla Elaida poslat přísedící – červenou přísedící –, která ji podporovala při cestě na amyrlinin stolec, jako velvyslankyni k nějakému mušinci pokrytému trůnu, aniž kdo věděl jistě proč, jen o tom kolovalo sto různých řečí, tak mohla svrhnout kohokoliv. Joline byla něco jiného. Seděla ve sněmovně za zelené jenom několik týdnů a všechny si byly jisté, že ji zelené vybraly jen proto, aby ukázaly, že se nenechají zastrašit novou amyrlin, která nechala sestru konat tak strašné pokání. Takovou urážku samozřejmě nemohla Elaida nechat jen tak projít, a taky nenechala. To taky každá věděla.

Mělo to připomenout Alviarin, že i ona je zranitelná, ale štíhlá žena se jen usmívala tím svým chladným úsměvem. Dokud zůstane sněmovna taková, jaká byla, tak Alviarin byla nezranitelná. Probrala se papíry, jež držela v ruce, a jeden vytáhla. „Od Teslyn ani od Joline ani slovo, matko, ne, ačkoliv zprávy, které jsi zatím obdržela od trůnů…“ Její úsměv se prohloubil, nyní nebezpečně připomínal pobavení. „Každý vládce chce vyzkoušet křídla, aby se přesvědčil, jestli jsi tak silná jako… jako tvoje předchůdkyně.“ Dokonce i Alviarin měla dost zdravého rozumu, aby v její přítomnosti jméno té ženské Sanče nevyslovovala. Byla to však pravda, každý král i královna, dokonce i pouzí šlechtici, zřejmě zkoušeli hranice její moci. Musí udělat pár odstrašujících příkladů.

Alviarin mrkla na papír a pokračovala. „Nicméně došla zpráva z Ebú Daru. Přes šedé.“ Zdůraznila to, aby zarazila třísku hlouběji? „Zdá se, že tam jsou Elain Trakandovna a Nyneiva al’Meara. Vydávají se za hotové sestry, s požehnáním vzbouřeneckého… poselstva… ke královně Tylin. Jsou tam ještě dvě další, neidentifikované, které by mohly dělat totéž. Seznam vzbouřenkyň není hotový. Nebo to mohou být jen společnice. Šedé si nejsou jisté.“

„Co by, pod Světlem, dělaly v Ebú Daru?“ utrousila Elaida přezíravě. Teslyn by rozhodně poslala zprávu o tomhle. „Šedé teď musejí předávat drby. Tarnina zpráva říkala, že jsou se vzbouřenkyněmi v Salidaru.“ Tarna Feir hlásila, že je tam i Siuan Sanče. A Logain Ablar, šířící ty ohavné lži, k nimž se žádná červená sestra nesnížila natolik, aby je uznala za hodny pozornosti, natož popřela. V té ohavnosti měla určitě prsty ta ženská Sanče, nebo zítra vyjde slunce na západě. Proč se nemohla prostě někam odplazit a umřít, slušně mimo dohled jako ostatní utišené ženy?

Dalo to značnou námahu nenadechnout se zhluboka. Logaina můžou v tichosti oběsit, jakmile to vyřídí se vzbouřenkyněmi. Většina světa si stejně myslela, že už je dávno mrtvý. Ta špinavá pomluva, že ho červené adžah nastrčilo jako falešného Draka, umře s ním. Až to bude vyřízeno se vzbouřenkyněmi, bude jí ta ženská Sanče moct předat klíče k amyrlininým špehům. A jména zrádců, kteří jí pomohli uniknout. Bylo by bláhové doufat, že mezi nimi bude i Alviarinino jméno. „Neumím si představit, jak ta al’Mearovic holka pobíhá po Ebú Daru a tvrdí, že je Aes Sedai, natož Elain, ty ano?“

„Nařídila jsi najít Elain, matko. Říkala jsi, že je to stejně důležité jako nasadit obojek al’Thorovi. Když byla mezi třemi stovkami vzbouřenkyň v Salidaru, nedalo se nic dělat, ale v Tarasinském paláci nebude tak dobře chráněná.“

„Nemám čas na drby a klevety.“ Elaida každé slovo vyrážela s opovržením. Ví Alviarin víc, než by měla, když se zmínila o al’Thorovi a obojku? „Radím ti, aby sis přečetla Tarninu zprávu znovu a pak se sama sebe zeptala, jestli by dokonce i vzbouřenkyně dovolily přijaté předstírat, že má právo na šátek.“

Alviarin čekala s okatou trpělivostí, až Elaida domluví, pak si znovu prohlédla svazek papírů a vytáhla další. „Špeh šedých poslal obrázky,“ pravila přívětivě a podala jí stránky. „Není žádný umělec, avšak Elain a Nyneiva se poznat dají.“ Po chvíli, když si Elaida kresby nevzala, je vrátila mezi ostatní papíry.

Elaida cítila, jak jí do tváří stoupá červeň hněvu a rozpaků. Alviarin ji po téhle stezce vedla schválně, když jí obrázky neukázala hned na začátku. Nechala to být – cokoliv jiného by bylo ještě trapnější – ale její hlas ochladl. „Chci, aby je chytily a přivedly ke mně.“

To, že Alviarin nedala najevo nejmenší zvědavost, přimělo Elaidu znovu se zamyslet nad tím, kolik toho asi ta ženská ví, co by vědět neměla. Ta al’Mearovic holka by mohla být pákou na al’Thora, jelikož oba pocházeli ze stejné vesnice. Všechny sestry to věděly, stejně jako věděly, že Elain je dědička Andoru a že její matka je mrtvá. Nejasné řeči spojující Morgasu s bělokabátníky byly taky holý nesmysl, protože ona by se na děti Světla s prosbou o pomoc nikdy neobrátila. Je mrtvá, nezanechala po sobě dokonce ani mrtvolu, a Elain se stane královnou. Pokud se ji podaří vyrvat vzbouřenkyním ze spárů dřív, než andorské rody dosadí na Lví trůn místo ní Dyelin. Nebylo příliš známo, proč má Elain větší nárok na trůn než kterákoliv jiná šlechtična. Tedy samozřejmě kromě toho, že se jednoho dne stane Aes Sedai.

Elaida měla občas dar věštění, nadání, které do jejího příchodu mnozí považovali za ztracené, a kdysi dávno věštila, že královský rod Andoru drží klíč k vítězství v Poslední bitvě. Uběhlo pětadvacet let, i víc, a jakmile začalo být jasné, že v boji o nástupnictví získá trůn Morgasa z Trakandů, Elaida se upjala na dívku, jíž tehdy byla. Elaida nevěděla, proč je Elain tak důležitá, ale věštění nikdy nelhalo. Občas své nadání téměř nenáviděla. Nesnášela věci, které nemohla ovládat.

„Chci je všechny čtyři, Alviarin.“ Druhé dvě ženy nebyly určitě důležité, ale ona nehodlala nic riskovat. „Okamžitě pošli Teslyn můj příkaz. Řekni jí – a Joline – že jestli od nynějška nezačnou posílat pravidelně hlášení, budou si přát, aby se nikdy nenarodily. Přilož k tomu hlášení od té ženské Macury.“ Při posledních slovech zkřivila rty.

Z toho jména i Alviarin neklidně přešlápla – a nebylo divu. Ohavný lektvar Rondy Macury byl něco, co zcela jistě zneklidnilo každou sestru. Ločidlo nebylo jedovaté – alespoň se žena probudila, když vypila dost, aby předtím usnula – ale čaj otupující schopnost ženy usměrňovat jako by byl namířený přímo proti Aes Sedai. Škoda, že tuto informaci nedostala Galina, než odjela. Kdyby ločidlo zabíralo na muže tak, jako zřejmě zabíralo na ženy, byl by její úkol znatelně snazší.

Alviarin se však vzápětí uklidnila, byla to jen chvilička, a už se zase ovládala, nepoddajná jako ledová stěna. „Jak si přeješ, matko. Jsem si jistá, že okamžitě uposlechnou, jak by samozřejmě měly.“

Elaida náhle pocítila podráždění jako oheň, jenž zachvátí suchou trávu. Měla v rukou osud světa a pod nohama se jí pořád zvedaly malicherné kameny, o něž zakopávala. Dost špatné bylo, že musela zvládnout vzbouřenkyně a odbojné vládce, ale příliš mnoho sester jí za zády pořád ještě dumalo a bručelo, což byla orná půda, kterou by mohla zorat jiná žena. Pod palcem měla pevně jen šest přísedících a tušila, že přinejmenším stejně tolik pozorně naslouchá Alviarin, než volí. Ve sněmovně rozhodně neprošlo nic důležitého, pokud s tím Alviarin nesouhlasila. Nebylo to otevřené, rozhodně nic jasně neukazovalo na to, že Alviarin má větší vliv či moc, než by měla kronikářka mít, ale kdyby se jí Alviarin postavila… Alespoň nezašly tak daleko, aby odmítly něco, co jim poslala Elaida. Prostě se couraly a příliš často nechaly to, co chtěla, chátrat na podlaze. Musela mít radost z ubohoučkých drobností. Některé amyrlin byly jen loutkami, jakmile si sněmovna zvykla odmítat všechno, co navrhly.

Zaťala pěsti a kousíček papíru zašustil.

Býk dostal kroužek do nosu.

Alviarin vypadala klidně jako mramorová socha, avšak Elaidě už na tom nezáleželo. Ovčák byl na cestě k ní. Vzbouřenkyně budou rozdrceny a sněmovna zastrašena, Alviarin přinutí pokleknout a každého jankovitého vladaře přivede k poslušnosti, od Tenobie Saldejské, jež se začala skrývat, aby se vyhnula její vyslankyni, po Mattina Stepaneose z Illianu, který se to pokoušel hrát na všechny strany zároveň, a pokud věděla, snažil se souhlasit s ní i s bělokabátníky a s al’Thorem. Elain bude dosazena na trůn v Caemlynu bez toho, aby se jí do cesty pletl bratříček, a s vědomím, kdo ji na trůn posadil. Nějaký čas ve Věži, a ta holka bude v Elaidiných rukou tvárná jako mokrý jíl.

„Chci vykořenit ty muže, Alviarin.“ Nebylo třeba dodávat, co tím myslí. Polovina Věže nedokázala mluvit o ničem jiném než o těch mužích v jejich Černé věži a druhá polovina si o nich šeptala za rohem.

„Jsou zde znepokojivé zprávy, matko.“ Alviarin si znovu prohlédla listiny, ale Elaida si myslela, že to dělá jen proto, aby měla co dělat. Tentokrát už žádné papíry nevytáhla, a i když ji nic na dlouho nevyvedlo z klidu, aspoň tahle odporná kupa hnoje kousek od Caemlynu to musela dokázat.

„Další klepy? Ty snad věříš příběhům, že do Caemlynu se v odpověď na tu nechutnou amnestii sbíhají tisíce mužů?“ Nebylo to zrovna to nejmenší, co al’Thor spáchal, avšak těžko to byl důvod k obavám. Jenom hromada špíny, kterou bylo nutné bezpečně uklidit, než bude Elain v Caemlynu korunována. „Ovšemže ne, matko, ale…“

„V čele bude Toveine. Tenhle úkol správně patří červeným.“ Toveine Gazal byla patnáct let pryč z Věže, dokud ji Elaida nepovolala zpátky. Druhé dvě červené přísedící, které zároveň s ní rezignovaly a „dobrovolně“ odešly na odpočinek, nyní byly pořád nervózní, ale Toveine na rozdíl od Lirene a Cutamy její osamělé vyhnanství jenom zatvrdilo. „Dostane s sebou padesát sester.“ V té Černé věži mohli být nejvýš tak dva tři muži, kteří skutečně dokážou usměrňovat, tím si byla Elaida zcela jistá. Padesát sester by je mělo snadno přemoct. A přesto tam možná budou další, s nimiž to bude zapotřebí vyřidit. Přisluhovači, markytánky, hlupáci plní marných nadějí a šílené ctižádosti. „A vezme si sto – ne, dvě stě – gardistů.“

„Je to opravdu moudré? Povídačky o tisících jsou jistě silně nadsazené, ale špeh zelených v Caemlynu tvrdí, že v téhle Černé věži je aspoň čtyři sta mužů. Chytrý chlapík. Zřejmě počítá vozy se zásobami, vyjíždějící z města. A jistě jsi slyšela, že je s nimi Mazrim Taim.“

Elaidě dalo spoustu práce udržet vyrovnanou tvář, a jen tak tak uspěla. Zakázala vyslovovat Taimovo jméno a bylo hořké, že se neodvážila – neodvážila! – Alviarin potrestat. Ta ženská se jí dívala zpříma do očí. To, že tentokrát nedodala ani formální „matko“, neprošlo bez povšimnutí. A ta troufalost ptát se, jestli jsou její činy moudré! Ona je amyrlin! Ne první mezi sobě rovnými, ale amyrlin!

Otevřela největší lakovanou kazetu a objevily se miniatury z vyřezávané slonoviny, položené na šedém sametu. Elaidu dost často uklidnilo, když se sbírky jen dotkla, spíš ale, stejně jako pletení, které měla ráda, každého, koho přijala, odkázalo na jeho místo, když zdánlivě věnovala větší pozornost miniaturám než tomu, co dotyčný vykládal. Přejela prstem překrásnou kočku, štíhlou a plavnou, a pak ženu ve složitém rouše s podivným zvířátkem, výplodem řezbářovy fantazie, připomínajícím člověka porostlého srstí, dřepícím na jejím rameni, a po chvíli si vybrala prohnutou rybu, tak jemně vyřezávanou, že přes věkem zažloutlou slonovinu vypadala skoro jako skutečná.

„Čtyři sta lumpů, Alviarin.“ Už se cítila klidnější, neboť Alviarin stiskla rty. Jenom maličko, ale Elaida si vychutnávala každičkou prasklinu v její fasádě. „Pokud jich je tolik. Jenom hlupák by věřil, že usměrňovat dokáže víc než jeden dva. Nanejvýš! Za deset let jsme našly jenom šest mužů s touto schopností. Za posledních dvacet let jen čtyřiadvacet. A víš, jak důkladně jsme pátraly. Ohledně Taima…“ To jméno ji pálilo na jazyku. Jediný falešný Drak, který kdy unikl zkrocení, jakmile se jednou ocitl v rukou Aes Sedai. Tohle nechtěla mít zanesené v Kronikách o svém panování, rozhodně ne, dokud se nerozhodne, jak by se měla celá záležitost zaznamenat. V současné době se Kroniky nezmiňovaly o ničem po jeho chycení.

Palcem hladila rybí šupiny. „Je mrtvý, Alviarin, jinak bychom o něm už dávno slyšely. A neslouží al’Thorovi. Umíš si představit, jak poté, co tvrdil, že je Drak Znovuzrozený, jde Draku Znovuzrozenému sloužit? Umíš si představit, že by mohl být v Caemlynu, aniž by se ho Davram Bašere aspoň pokusil zabít?“ Palcem přejela slonovinovou rybu rychleji, když si připomněla, že saldejský vrchní maršál je v Caemlynu a přijímá rozkazy od al’Thora. Co to ta Tenobie plánuje? Elaida si však všechno tohle nechávala pro sebe a předváděla tvář klidnou jako její řezby.

„Dvacet čtyři je nebezpečné číslo, když se vysloví nahlas,“ poznamenala Alviarin hrozivě tichým hlasem, „stejně nebezpečné jako dva tisíce. V Kronikách je záznam jen o šestnácti. Poslední, co teď potřebujeme, je, aby se ty roky znovu vynořily. Nebo aby se sestry, které vědí jen to, co se jim řeklo, dozvěděly pravdu. Dokonce i ty, které jsi přivedla zpátky, mlčí.“

Elaida se zatvářila přihlouple. Pokud věděla, Alviarin zjistila o těch letech pravdu, teprve když byla povýšena na kronikářku, ale Elaida měla osobnější vědomosti. Ne že by o tom mohla Alviarin něco vědět. Aspoň ne s jistotou. „Dcero, ať už vyjde najevo cokoliv, já nemám strach. Kdo by trestal mě a za jaký zločin?“ Tím se obratně vyhnula pravdě, ale na druhou ženu to zřejmě žádný dojem neudělalo.

„V Kronikách jsou záznamy o nejedné amyrlin, která byla veřejně potrestána za něco, co bylo obvykle dost nejasné, ale na mě to vždycky dělalo dojem, že záznam je takový, jak by ho mohla amyrlin nechat zapsat, kdyby neměla jinou možnost, než…“

Elaida praštila dlaní do stolu. „Dost, dcero! Já jsem věžový zákon! To, co bylo skryto, zůstane skryto ze stejného důvodu, proč to bylo skryto po dvacet let – pro dobro Bílé věže.“ Teprve tehdy ji zabolela dlaň. Zvedla ruku a uviděla rybku zlomenou vedví. Jak stará byla? Pět set let? Tisíc? Měla co dělat, aby se netřásla vzteky. V hlase se jí rozhodně ozýval. „Toveine povede padesát sester a dvě stě věžových gardistů do Černé věže, kde zkrotí každého muže, který dokáže usměrňovat, a oběsí ho spolu s tolika dalšími, kolik jich chytí živých.“ Alviarin ani nemrkla nad porušením věžového zákona. Elaida říkala pravdu tak, jak ji chtěla mít. Nyní, i kdykoliv jindy, byla věžovým zákonem. „A vlastně mrtvé ať oběsí taky. Ať každý muž, který jen pomyslí na to, že se dotkne pravého zdroje, ví, co ho čeká. Ať se za mnou Toveine zastaví. Chci slyšet její plán.“

„Stane se, jak přikazuješ, matko.“ Kronikářčina odpověď byla chladná a bezvýrazná jako její tvář. „Ačkoliv bys to možná mohla zvážit, než pošleš tolik sester z Věže. Vzbouřenkyním očividně připadala tvá nabídka nedostatečná. Už nejsou v Salidaru. Jsou na pochodu. Hlášení přišlo z Altary, ale teď už musejí být v Murandy. A zvolily si svoji amyrlin.“ Prohlédla si vrchní papír ve svazku, jako by pátrala po jméně. „Egwain al’Vere, zdá se.“

To, že si Alviarin nechala tu nejdůležitější zprávu až na teď, mělo Elaidu přimět, aby vybuchla vzteky. Ona místo toho zvrátila hlavu dozadu a rozesmála se. Jenom to, že se zuby nehty držela důstojnosti, jí zabránilo navíc ještě dupat. Když uviděla překvapení na Alviarinině tváři, chechtala se ještě víc, až si musela otírat oči.

„Ty to nevidíš,“ vyhrkla, když mezi záchvaty veselí dokázala promluvit. „Ještě že jsi kronikářka, Alviarin, a ne přísedící. Ve sněmovně, jak jsi slepá, by tě ostatní do měsíce držely zavřenou a ven by tě pouštěly, jen kdyby potřebovaly tvůj hlas.“

„Vidím dost, matko.“ Alviarin mluvila bez důrazu. Pokud něco, tak by měl její tón pokrýt stěny námrazou. „Vidím tři sta vzbouřených Aes Sedai, pochodujících na Tar Valon s vojskem pod velením Garetha Brynea, uznávaného skvělého velitele. Když vynecháme ty směšnější zprávy, mohlo by vojsko čítat přes dvacet tisíc mužů, a když je vede Bryne, získají další v každé vesnici a městečku, kterým projdou. Samozřejmě neříkám, že mají šanci dobýt město, ale rozhodně to není nic k smíchu. První kapitán Chubal by měl dostat rozkaz, aby do věžové gardy naverboval další muže.“

Elaida se kysele podívala na zlomenou rybku, pak vstala, došla k nejbližšímu oknu a zastavila se zády k Alviarin. Rozestavěný palác odebral hořkou pachuť, kterou cítila v ústech, a taky kousek papíru, jejž stále mačkala v pěsti.

Usmála se na svůj budoucí palác. „Tři sta vzbouřenkyň, ano, ale měla by sis znovu přečíst Tarnin výčet. Přinejmenším stovka je už nyní na pokraji zhroucení.“ Tarně do jisté míry věřila, byla červená, neměla v hlavě místo na žádné hlouposti, a Tarna tvrdila, že vzbouřenkyně se už pomalu lekají i stínů. Zoufalé ovce kradmo hledají ovčáka, psala. Byla sice divoženka, nicméně poměrně rozumná. Tarna by se měla brzy vrátit a podat plné hlášení. Ne že by bylo potřeba. Elaidiny plány se už mezi vzbouřenkyněmi plnily. Bylo to však její tajemství.

„Tarna si vždycky byla jistá, že dokáže lidi přinutit, aby udělali něco, o čem bylo jasné, že to nezvládnou.“ Byl v tom důraz, významný tón? Elaida se rozhodla, že si toho nebude všímat. Musela u Alviarin přejít hodně věcí, ale její den přijde. Brzy.

„Ohledně jejich vojska, dcero, psala, že jsou to dva, nejvýš tři tisíce mužů. Kdyby měly víc, určitě by zařídily, ať je vidí, aby nás zastrašily.“ Podle Elaidina názoru špehové vždycky přehánějí, aby jejich informace vypadaly cennější. Plně se dalo věřit pouze sestrám. Aspoň červeným sestrám. Některým z nich. „Mně by ale bylo lhostejné, i kdyby jich měly dvacet tisíc nebo padesát nebo sto. Uhádneš proč?“ Když se otočila, Alviarinina tvář byla klid a vyrovnanost sama, maska přes slepou nevědomost. „Zřejmě jsi dobře obeznámená s věžovým zákonem. Jaký trest čeká vzbouřenkyně?“

„Vůdkyně,“ pronesla Alviarin pomalu, „utišení.“ Lehce se zamračila a suknice se jí zhouply, jak přešlápla. Dobrá. Tohle věděla dokonce i přijatá, a Alviarin nechápala, proč se Elaida ptá. „Pro většinu ostatních taky.“

„Možná.“ Vůdkyně by tomu mohly uniknout, většina z nich, pokud se slušně podvolí. Nejmenší zákonný trest byl mrskání březovou metlou ve velkém sále před shromážděnými sestrami, následoval potom rok a den veřejného pokání. Přesto se nikde neříkalo, že je třeba pokání odsloužit celé naráz. Měsíc tady, měsíc támhle, a odteď budou pykat za své zločiny deset let jako stálá připomínka, co vzejde z toho, když se jí někdo postaví. Některé budou samozřejmě utišeny – Šeriam a pár významnějších takzvaných přísedících – ale jenom tolik, aby se ostatní bály ještě jednou špatně šlápnout, ne však tolik, aby to oslabilo Věž. Bílá věž musí být celá a musí být silná. Silná a pevně v jejích rukou.

„Pouze jediný zločin mezi těmi, které spáchaly, vyžaduje utišení.“ Alviarin otevřela ústa. Za pradávna došlo ke vzpourám, pohřbeným tak hluboko, že o nich vědělo jen pár sester. Kroniky byly němé, k seznamu utišených a popravených měly přístup pouze amyrlin, kronikářka a přísedící, kromě několika knihovnic, které je uchovávaly. Elaida Alviarin nedala možnost promluvit. „Každá žena, která si falešně přivlastní titul amyrlin, musí být okamžitě utišena. Kdyby si myslely, že mají nějakou naději na úspěch, byla by jejich amyrlin Šeriam nebo Lelaine nebo Karlinja nebo některá z ostatních.“ Tarna hlásila, že z odpočinku se vrátila Romanda Cassin. Romanda by určitě popadla štólu oběma rukama, kdyby viděla aspoň desetinu naděje na úspěch. „Místo toho vytáhnou přijatou!“

Elaida potřásala hlavou v rozčileném pobavení. Mohla ocitovat každé slovo zákona určujícího, jak je žena vybrána pro roli amyrlin – koneckonců ho sama dobře využila – a ani jednou se tam nemluvilo o tom, že by žena musela být hotová sestra. Očividně jí musela být, takže sestry, které formovaly zákon, to nikdy nezapsaly, a vzbouřenkyně se protáhly tou štěrbinou. „Vědí, že jejich věc je beznadějná, Alviarin. Hodlají se naparovat a holedbat, pokusí se vyzískat nějakou ochranu před trestem pro sebe a pak holku vydají jako oběť.“ Což byla škoda. Ta al’Vereovic holka mohla být pákou na al’Thora, a kdyby dosáhla plné síly v jediné síle, byla by jednou z nejsilnějších za posledních tisíc i více roků. Opravdová škoda.

„Gareth Bryne a vojsko mi rozhodně nepřipadají jako holedbání se. Jejich vojsko dorazí k Tar Valonu nejdřív za pět, šest měsíců. Za tu dobu by první kapitán Chubain mohl zvýšit počet gard…“

„Jejich vojsko,“ ohrnula ret Elaida. Alviarin byla tak hloupá. Přes všechen svůj chladný vzhled byla králík. Příště ze sebe bude chrlit nesmysly, co vykládala ta ženská Sanče, že prý jsou Zaprodanci volní. Tohle tajemství samozřejmě neznala, ale přesto… „Sedláci s píkami, řezníci s luky a krejčí na koních! A na každém kroku té cesty budou přemýšlet o Zářících hradbách, které zadržely i Artuše Jestřábí křídlo.“ Ne, ne králík. Lasička. Přesto, dřív nebo později, z ní bude lasiččí kožešinka na Elaidině plášti. Světlo dej, ať je to dřív. „Na každém kroku ztratí muže, jestli ne deset. Nebylo by překvapením, kdyby se naše vzbouřenkyně objevily jenom se svými strážci.“ Příliš mnoho lidí vědělo o rozkolu ve Věži. Jakmile však bude vzbouření potlačeno, bude samozřejmě možné zařídit, aby to vypadalo jako taktický manévr, snad součást plánu, jak ovládnout mladého al’Thora. Práce na dlouhá léta a pokolení, než vzpomínka vybledne. Každá vzbouřenkyně za to zaplatí na kolenou.

Elaida zaťala pěst, jako by už držela vzbouřenkyně pod krkem. Nebo Alviarin. „Hodlám je zlomit, dcero. Puknou jako shnilý meloun.“ Tak bude její tajemství v bezpečí bez ohledu na to, kolik sedláků a krejčích se na urozeného pána Brynea pověsí, ale ať si ta ženská myslí, co chce. Náhle se jí zmocnilo věštění, s jistotou poznala věci, které by nemohla vidět lépe, ani kdyby je rozložili přímo před ni. Díky té jistotě by byla ochotná dobrovolně udělat krok přes okraj útesu. „Bílá věž bude opět celá, až na pozůstatky, vyvržené a opovrhované, bude celá a silnější než dřív. Rand al’Thor bude čelit amyrlin a pozná její hněv. Černá věž se rozdělí v ohni a krvi a po jejím pozemku budou kráčet sestry. Tak věštím.“

Jako obvykle se po věštění třásla a lapala po dechu. Přinutila se zůstat stát vzpřímeně a dýchat pomalu. Nikdy nedovolila, aby u ní někdo viděl slabost. Ale Alviarin… Oči měla vyvalené a otevřenou pusu, jako by zapomněla, co chtěla říct. Ze svazku v rukou jí vyklouzl list papíru a málem spadl na zem, než ho zachytila. Tím se vzpamatovala. Bleskově nasadila vyrovnanou masku, naprosto dokonalý obrázek aessedaiovského klidu, ale rozhodně byla otřesená. Á, dobře. Ať si přežvýká jistotu Elaidina vítězství. Přežvýká a vyláme si na ní zuby.

Elaida se zhluboka nadechla a opět usedla za psací stůl. Zlomenou slonovinovou rybku položila na bok, kde se na ni nemusela dívat. Byl čas prozkoumat své vítězství. „Dneska je zapotřebí udělat jistou práci, dcero. První zpráva půjde k urozené paní Caraline Damodredovně…“

Elaida spřádala své plány, rozšířila je o to, co věděla Alviarin, odhalila jí některé, jež dosud neznala, protože nakonec amyrlin musela pracovat přes svou kronikářku, ať už tu ženu nenáviděla sebevíc. Těšilo ji, když pozorovala Alviarininy oči, viděla, jak se diví, co všechno ještě asi neví. Zatímco však Elaida vydávala rozkazy a dělila a rozdávala svět mezi Arythským oceánem a Páteří světa, v duchu se veselila představou mladého al’Thora na cestě k ní, v kleci jako medvěd, aby ho naučila tancovat jí pro radost při večeři.

Kroniky jen těžko zaznamenají roky Poslední bitvy bez zmínky o Draku Znovuzrozeném, avšak ona věděla, že jedno jméno bude zapsáno písmeny většími než všechna ostatní. Elaida do Avriny a’Roihan, nejmladší dcera bezvýznamného rodu ze severního Murandy, vejde do dějin jako největší a nejmocnější amyrlin všech dob. Nejmocnější žena v dějinách světa. Žena, která zachránila lidstvo.

*

Aielové stojící v hlubokém úvalu mezi nízkými, hnědou trávou pokrytými kopci vypadali jako vyřezané figurky, nevšímali si mračen prachu, která zvedal nárazový vítr. Že touhle roční dobou měla zemi pokrývat silná vrstva sněhu, jim starosti nedělalo. Žádný z nich sníh v životě neviděl a tohle vedro jako v peci, i když slunci ještě chyběl kus cesty do nadhlavníku, se zdaleka nevyrovnalo tomu, jaké panovalo v zemi, odkud pocházeli. Veškerou pozornost soustředili na jižní návrší, čekali na znamení, které ohlásí příchod osudu Šaido Aielů.

Navenek Sevanna vypadala jako ostatní, ačkoliv ji označoval kruh Děv, klidně dřepících na patách, jimž již zakrývaly oči tmavé závoje. Ona také čekala, a netrpělivěji, než dávala najevo, ale ne na úkor všeho ostatního. Jedním důvodem bylo, že velela a ostatní poslouchali. Druhým bylo to, že viděla, co se stane, když člověk dovolí, aby mu přežité zvyky a zatuchlá tradice svázaly ruce.

Docela nenápadně mrkla zelenýma očima doleva, kde stálo dvanáct mužů a jedna žena, všichni s hovězinou potaženými puklíři a třemi, čtyřmi krátkými oštěpy, odění v šedohnědých cadin’sorech, jež splývaly se zdejší krajinou stejně dobře jako s Trojí zemí. Efalin, s krátkými prošedivělými vlasy zakrytými šufou, ovinutou kolem hlavy, občas pohlédla Sevanniným směrem. Pokud se o nějaké Děvě oštěpu dalo říct, že je znepokojená, tak to byla Efalin. Některé šaidské Děvy odešly na jih a připojily se k těm hlupačkám, co obskakovaly Randa al’Thora, a Sevanna nepochybovala, že o tom ostatní mluví. Efalin musela zvažovat, jestli to dostatečně vyrovná tím, když poskytne Sevanně doprovod Děv, jako by sama kdysi byla Far Dareis Mai. Přinejmenším Efalin nepochybovala, kde leží skutečná moc.

Stejně jako Efalin i muži vedoucí šaidská válečná společenstva střídavě sledovali návrší a sebe navzájem. Zvlášť hranatý Maerik, jenž byl Seia Doon, a Bendhuin se zjizveným obličejem z Far Aldazar Din. Po dnešku už Šaidům nic nezabrání poslat muže do Rhuideanu, aby byl, pokud přežije, označen za kmenového náčelníka. Dokud k tomu nedojde, mluvila Sevanna jako náčelník kmene, neboť byla vdovou po posledním náčelníkovi. Posledních dvou náčelnících. A ať se ti, kteří remcali, že nosí smůlu, udáví.

Zlaté a slonovinové náramky tiše zachřestily, když si narovnala tmavou loktuši přes ramena a upravila náhrdelníky. Většina z nich byla taky ze zlata a slonoviny, ale jeden tvořila masa perel a rubínů a kdysi patřil jakési mokřinské šlechtičně – ta ženská nyní nosila bílou, tahala náklad a běhala spolu s ostatními gai’šainy v horách nazývaných Rodovrahova Dýka – s rubínem o velikosti menšího slepičího vejce, který jí spočíval mezi prsy. Mokřiňané měli hodně vysokou cenu. Velký smaragd na jejím prstě chytil sluneční světlo a zaplál zeleným ohněm. Kroužky na prstech byly jedním z mokřinských zvyků, který stál za převzetí, bez ohledu na to, kolik pohledů si tím vysloužila. Bude jich mít víc, pokud se budou nádherou rovnat tomuto.

Většina mužů si myslela, že Maerik a Bendhuin budou prvními, kdo získá od moudrých povolení zkusit Rhuidean. Pouze Efalin z celé skupinky měla podezření, že to nebude ani jeden z nich, a to bylo jenom podezření. Byla taky dost prohnaná, aby se se svým podezřením potají svěřila Sevanně, a nikomu jinému. Tihle dva nedokázali přijmout představu, že je třeba zbavit se starého, a pravdou bylo, že i když se Sevanna nemohla dočkat, až se oděje novým, věděla také, že je k tomu musí dovést jen pozvolna. Hodně starých způsobů se již změnilo od chvíle, kdy Šaidové překročili Dračí stěnu do mokřin – ve srovnání s Trojí zemí stále dost mokrých – ale ještě se toho změní víc. Jakmile bude mít Randa al’Thora v rukou, jakmile se provdá za Kar’a’karna, náčelníka náčelníků všech Aielů – ten nesmysl s Drakem Znovuzrozeným byl jenom mokřinská hloupost – přijde nový způsob, jak jmenovat náčelníky kmene, a klanu rovněž. Třeba dokonce i hlavy válečných společenstev. Rand al’Thor je bude jmenovat. Samozřejmě ukáže, kam mu ona řekne. A to bude teprve začátek. Mokřinská představa předávání hodnosti dětem a jejich dětem, například.

Vítr na chvíli zesílil, vál od jihu. Zakryje zvuk mokřinských koní a vozů.

Znovu si posunula loktuši a potlačila škleb. Za žádnou cenu nesmí vypadat nervózní. Pohled doprava utišil její obavy, ještě než začaly. Tam se sešlo přes dvě stě šaidských moudrých a obvykle ji alespoň některé pozorovaly jako supi, dnes však všechny upíraly oči na návrší. Nejedna si neklidně upravovala loktuši a uhlazovala bachraté suknice. Sevanna zkřivila ret. Některým se po tvářích řinul pot. Pot! Kde je jejich čest, že každému předvádějí, jak jsou neklidné?

Všichni přešlápli, když se nad nimi objevil jeden mladý Sovin Nai a cestou dolů si sundával závoj. Přišel přímo za ní, jak bylo správné, ale k jejímu podráždění zvedl hlas, aby ho každý slyšel. „Jeden z jejich předsunutých zvědů unikl. Byl zraněný, ale pořád na koni.“

Vůdcové společenstev se pohnuli, ještě než domluvil. Tohle nepůjde. Ve skutečném boji budou velet – Sevanna v celém životě neudělala víc, než že podržela oštěp – ale ani na chvíli jim nedovolí zapomenout, kdo je. „Vrhněte proti nim všechny oštěpy do posledního,“ nařídila hlasitě, „než se dokážou připravit.“ Jako jeden se k ní otočili.

„Všechny oštěpy?“ ujišťoval se Bendhuin nevěřícně. „Myslíš kromě hlídek…“

Zlobně se mračící Maerik promluvil zároveň. „Když nenecháme žádné zálohy, můžeme…“

Sevanna je oba uťala. „Všechny oštěpy! Tady tančíme s Aes Sedai. Musíme je okamžitě přemoct!“ Efalin a většina ostatních se zatím uklidnila, ale Bendhuin a Maerik se mračili, byli připravení se hádat. Hlupáci. Stáli proti několika tuctům Aes Sedai, několika stům mokřinských vojáků, a přesto s více než čtyřiceti tisíci algai’d’siswai, na kterých trvali, pořád chtěli hlídky a jejich oštěpy v záloze, jako by čelili jiným Aielům nebo mokřinskému vojsku. „Mluvím jako kmenový náčelník Šaidů.“ Nemělo být nutné, aby to zdůrazňovala, ale připomínka jim nemohla uškodit. „Je jich jen hrstka.“ Nyní každé slovo zatížila opovržením. „Můžeme je zničit, pokud se oštěpy pohnou rychle. Za východu slunce jste byli připravení pomstít Desain. Necítím teď strach? Strach z hrstky mokřiňanů? Copak Šaidy opustila čest?“

Z toho se jim obličeje změnily v kámen – jak ostatně zamýšlela. Dokonce i Efalininy oči vypadaly jako leštěné šedé drahokamy, když si halila tvář. Její prsty se pomalu pohnuly ve znakové řeči Děv, a když vůdcové společenstev odklusali nahoru, Děvy kolem Sevanny je následovaly. Tohle tedy nezamýšlela, ale aspoň byly oštěpy na cestě. Dokonce i ze dna úvalu viděla, jak ze zdánlivě holé země vyskakují postavy v cadin’sorech a dlouhými kroky, jimiž dokázaly předhonit i koně, míří k jihu. V té chvíli nebylo času nazbyt. Sevanna si řekla, že si s Efalin promluví později, a obrátila se k moudrým.

Byly vybrány z nejsilnějších šaidských moudrých, které ovládaly jedinou sílu, na každou Aes Sedai kolem Randa al’Thora jich bylo šest až sedm, přesto u nich Sevanna viděla pochyby. Snažily se je skrýt za kamennými tvářemi, nicméně tu byly, když moudré uhýbaly očima a olizovaly si rty. Dneska padly mnohé tradice, tradice staré a silné jako zákon. Moudré se neúčastní bitev. Moudré se drží stranou od Aes Sedai. Znaly staré příběhy, že Aielové byli posláni do Trojí země, protože Aes Sedai zklamali, a že budou zničeni, pokud je zklamou ještě jednou. Slyšely příběhy o tom, co Rand al’Thor vyhlásil přede všemi, že jako součást služby Aes Sedai se Aielové vzdali násilí.

Kdysi si byla Sevanna jistá, že ty příběhy jsou lživé, ale v poslední době věřila, že je moudré považují za pravdivé. Žádná jí to samozřejmě neřekla do očí. Nezáleželo na tom. Ona sama nikdy nevykonala dvě cesty do Rhuideanu, jak se vyžadovalo od moudré, ale ostatní ji přijímaly, jakkoliv některé zdráhavě. Teď neměly jinou volbu nežli ji přijímat dál. Neužitečné tradice budou přeměněny na nové.

„Aes Sedai,“ řekla potichu. Ony se k ní naklonily za hromadného cinkání náramků a náhrdelníků, aby zachytily její tichá slova. „Drží Randa al’Thora, Kar’a’karna. Musíme jim ho sebrat.“ Některé se zamračily. Většina si myslela, že chce Kar’a’karna živého, aby pomstila smrt Kuladina, svého druhého manžela. To chápaly, ale nepřišly sem kvůli tomu. „Aes Sedai,“ zasyčela Sevanna rozzlobeně. „My svůj slib dodrželi, ony svůj porušily. My nic neporušili, ale ony porušily všechno. Víte, jak byla zavražděna Desain.“ A ony to samozřejmě věděly. Oči, které se na Sevannu upíraly, náhle zbystřily. Zabití moudré se rovnalo zabití těhotné ženy, dítěte či kováře. Některé pohledy byly velmi ostré. Pohledy Theravin, Rhialin a dalších. „Pokud dovolíme, aby to těm ženským prošlo, tak jsme my horší než zvířata, my nemáme žádnou čest. Já svou čest udržuju.“

S tím si důstojně zvedla suknice a s hlavou zdviženou, bez ohlížení, šplhala do kopce. Byla si jistá, že ji ostatní budou následovat. Therava, Norlea a Dailin na to dohlédnou, i Rhiale, Tion, Meira a ostatní, které ji před několika dny doprovázely, když se šla podívat, jak Randa al’Thora tlučou Aes Sedai a strkají ho zpět do dřevěné bedny. Její připomínka platila těm třinácti víc než ostatním, a ony se neopováží ji zklamat. Pravda o tom, jak Desain zemřela, je k ní připoutala navěky.

Moudré, se suknicemi přehozenými přes ruku, aby měly volné nohy, neudržely krok s algai’d’siswai v cadin’sorech, i když běžely, co měly sil. Pět mil zvlněnou krajinou, nebyla to dlouhá cesta, a když překonaly hřeben, viděly, že tanec s oštěpy již začal. Jistým způsobem.

Tisíce algai’d’siswai utvořily obrovské šedohnědé jezero kolem kruhu mokřinských vozů, jenž samotný obkružoval malý háj, jakých bylo v této oblasti plno. Sevanna se rozzlobeně nadechla. Aes Sedai měly dokonce čas přivést dovnitř koně. Oštěpy obklíčily vozy, tlačily se na ně a sypaly na ně šípy, ale bojovníci vepředu jako by se tlačili proti neviditelné zdi. Šípy, které létaly vysoko, zprvu tuto hradbu překonávaly, ale pak začaly narážet na něco neviditelného a odrážely se zpět. Moudré začaly tiše mručet.

„Vidíte, co Aes Sedai dělají?“ optala se jich Sevanna, jako by také viděla, jak je jediná síla splétána. Chtěla se ofrňovat, Aes Sedai jsou hlupačky, s těmi svými vychvalovanými třemi přísahami. Až se konečně rozhodnou, že musejí použít jedinou sílu jako zbraň, místo aby jenom vytvářely bariéru, bude příliš pozdě. Tedy pokud ovšem moudré nebudou moc dlouho civět. Někde na těch vozech je Rand al’Thor, možná stále stočený v bedně jako štůček hedvábí. Čeká, až ho ona vytáhne. Když ho dokážou udržet Aes Sedai, zvládne to i ona, s pomocí moudrých. „Theravo, vezmi teď svou polovičku na západ. Buď připravená udeřit, až to udělám já. Za Desain a toh, které nám Aes Sedai dluží. Donutíme je splnit toh, jako to ještě nikdy nikdo neudělal.“

Bylo dost hloupé chvástat se tím, že někoho donutí splnit závazek, který neuznával, přesto ostatní ženy začaly rozzlobeně mumlat a Sevanna slyšela zuřivé sliby, že Aes Sedai svému toh dostojí. Jenom ty, které na Sevannin rozkaz zabily Desain, mlčely. Therava lehce stiskla úzké rty, ale nakonec řekla: „Stane se, jak říkáš, Sevanno.“

Sevanna odvedla polovinu moudrých lehkým klusem na východní část bojiště, pokud se tomu tak dalo říkat. Chtěla zůstat na pahorku, odkud by měla dobrý výhled – tak by měl kmenový náčelník či válečný náčelník řídit tanec oštěpů – ale v téhle jediné věci nenašla podporu dokonce ani u Theravy a ostatních, jež se s ní dělily o tajemství Desaininy smrti. Moudré tvořily ostrý protiklad k algai’d’siswai, když se seřadily ve svých bílých jupkách z algode a tmavých vlněných suknicích a loktuších, s třpytícími se náramky a náhrdelníky a vlasy do pasu, přidržovanými tmavými složenými šátky. Přestože se rozhodly, když už mají tančit s oštěpy, že se tance zúčastní plně a nebudou stát stranou, Sevanna si myslela, že si ještě neuvědomily, že dneska vybojují opravdovou bitvu ony. Po dnešku už nic nebude stejné a spoutání Randa al’Thora bude jenom maličkost.

Mezi algai’d’siswai hledícími na vozy jenom výška odlišovala muže od Děv. Závoje a šufy zakrývaly hlavy a obličeje všem a cadin’sor byl cadin’sor, lišily se pouze střihem, označujícím kmen, klan a společenstvo. Ti na vnějším okraji kruhu vypadali zmatení, brumlali si mezi sebou, jak čekali, až se něco stane. Přišli připravení zatančit si s blesky Aes Sedai, a nyní se netrpělivě hemžili, příliš daleko, aby mohli použít aspoň rohovinové luky, které měli pořád v pouzdrech na zádech. Bude-li po Sevannině, nebudou muset čekat dlouho.

S rukama v bok oslovila ostatní moudré. „Ty na jih ode mě zničí, co Aes Sedai udělaly. Ty na sever zaútočí. Kupředu, oštěpy!“ S rozkazem se obrátila, aby přihlížela zkáze Aes Sedai, které si myslely, že budou čelit pouze oceli.

Nic se nestalo. Před ní se masa algai’d’siswai jenom neužitečně přesouvala a nejhlasitějším zvukem bylo občasné zabušení oštěpů o puklíře. Sevanna sebrala svůj hněv, natáčela ho jako přízi z přeslice. Byla si tak jistá, že jsou připravené, když jim byla předvedena Desainina roztrhaná mrtvola, ale jestli jim stále připadal útok na Aes Sedai nemyslitelný, poštve je na ně, i kdyby je měla zahanbit tak, až by se dožadovaly gai’šainské bílé.

Najednou k vozům zamířila koule čistého ohně o velikosti lidské hlavy, syčící a svištící, pak další tucty. Hlouček uprostřed se rozdělil. Od západu přilétaly další koule, od Theravy a ostatních. Z hořících vozů začal stoupat kouř, zprvu šedé proužky, potom zhoustly v černé sloupy. Mumlání algai’d’siswai se změnilo, nabralo na síle, a ti přímo před ní se trochu pohnuli, náhle se všichni tlačili dopředu. Od vozů se ozval křik, muži ječeli vzteky a vřískali bolestí. Bariéra, kterou Aes Sedai vztyčily, byla dole. Začalo to, a mohlo to skončit jen jediným způsobem. Rand al’Thor bude její. On jí dá Aiely, aby přemohli všechny mokřiňany, a než zemře, dá jí dcery a syny, aby vedli Aiely po ní. To by se jí mohlo líbit. Byl docela hezký, vážně, silný a mladý.

Nečekala, že Aes Sedai padnou zvlášť snadno, a taky nepadly. Mezi oštěpy začaly dopadat ohnivé koule, měnící postavy v cadin’sorech v pochodně, a z čisté oblohy sjížděly blesky, vyhazující do vzduchu lidi i hlínu. Moudré se však učily z toho, co viděly, nebo to možná už věděly dopředu a předtím jen váhaly. Většina usměrňovala zřídka, zvlášť tam, kde by to mohl vidět někdo jiný než moudré, takže jenom moudré věděly, co která žena dokáže. Ať už byl důvod jakýkoliv, první blesky teprve dopadaly mezi šaidské oštěpy, a další už udeřily do vozů.

Ne všechny zasáhly cíl. Ohnivé koule létaly vzduchem, některé teď byly velké téměř jako kůň, a k zemi sjížděly stříbrné blesky jako oštěpy vrhané z nebes, některé náhle odražené stranou, jako by blesk narazil na neviditelný štít, nebo prudce vybuchly ve vzduchu či prostě úplně zmizely. Všude se ozýval řev a třesk, střetávající se s křikem a jekem. Sevanna nadšeně hleděla k obloze. Bylo to jako ohňostroj, o nichž čítávala.

Náhle jí svět před očima zbělel. Měla pocit, jako by se vznášela. Když se mlha rozplynula, ležela roztažená na zemi na tucet kroků od místa, kde stála, všechno ji bolelo, lapala po dechu a byla pokrytá hlínou. Vlasy jako by jí chtěly odletět od hlavy. Další moudré taky ležely na zemi kolem rozšklebené jámy celý sáh v průměru. Několika ze šatů stoupaly proužky kouře. Ne všechny padly – souboj ohně a blesků na obloze pokračoval – ale na zemi jich bylo příliš mnoho. Musí je vrhnout zpátky do tance.

Přinutila se nadechnout, vyškrábala se na nohy, a ani se nenamáhala otřepat ze sebe hlínu. „Kupředu, oštěpy!“ zavřískla. Popadla Estalaine za hranatá ramena a snažila se ženu zvednout, ale pak si všimla jejích nehybně otevřených modrých očí a poznala, že je mrtvá, tak ji nechala zase spadnout. Místo toho zvedla omámenou Doraillu, jednomu z padlých Hromových chodců sebrala oštěp a zamávala jím ve vzduchu. „Kupředu, oštěpy!“ Některé moudré to zřejmě vzaly doslova a vrhly se do tlačenice algai’d’siswai. Ostatní si udržely chladnou hlavu, pomáhaly těm, jež mohly vstát, a bouře ohně a blesků pokračovala, zatímco Sevanna pobíhala za řadou moudrých, mávala oštěpy a hulákala: „Kupředu, oštěpy! Kupředu, oštěpy!“

Bylo jí do smíchu. Smála se. Byla celá od hlíny, kolem zuřila bitva, a ona ještě nikdy v životě neměla takovou radost. Skoro si přála, aby se byla rozhodla stát Děvou oštěpu. Skoro. Žádná Far Dareis Mai by se nikdy nemohla stát náčelníkem kmene, stejně jako se žádný muž nemohl stát moudrým. Cesta Děvy k moci byla vzdát se oštěpu a stát se moudrou. Sevanna jako manželka kmenového náčelníka vládla mocí ve věku, kdy Děvě teprve svěřily oštěp nebo učednice moudré nosila vodu. A teď to měla všechno, moudrou i náčelníka kmene, ačkoliv bude třeba ještě hodně práce, aby ten druhý titul nosila doopravdy. Na titulech příliš nezáleželo, pokud měla moc, ale proč by neměla mít obojí?

Náhle kdosi zaječel. Sevanna se otočila a s otevřenou pusou zůstala civět na kosmatého vlka, jenž právě rozerval Doseře hrdlo. Bez přemýšlení mu vrazila oštěp do boku. Otočila jím, aby zlomila ratiště, a vtom kolem ní proletěl další vysoký vlk a vrhl se na záda jednoho z algai’d’siswai, přibíhali další a další vlci, všude kolem šelmy trhaly postavy v cadin’sorech.

Sevanna pocítila pověrčivý strach, když vytahovala oštěp z těla zvířete. Aes Sedai povolaly vlky, aby za ně bojovali. Nedokázala odtrhnout zrak od vlka, jehož zabila. Aes Sedai… ne. Ne! Nic to nemohlo změnit. Ona to nedopustí.

Nakonec se jí podařilo podívat se jinam, jenže než mohla znovu povzbudivě zařvat na moudré, jazyk jí ztuhl z něčeho jiného, na co zůstala i ona zírat s otevřenou pusou. Spatřila hlouček mokřinských jezdců s rudými přilbami a kyrysy, ohánějící se meči a bodající oštěpy, uprostřed algai’d’siswai. Odkud se tu vzali oni?

Neuvědomila si, že promluvila nahlas, dokud jí neodpověděla Rhiale. „Snažila jsem se ti to říct, Sevanno, jenže tys nechtěla poslouchat.“ Žena s vlasy jako oheň se znechuceně podívala na oštěp v Sevannině ruce. Moudré nenosí oštěpy. Sevanna si okatě položila oštěp do ohbí lokte, jak to viděla dělat náčelníky, a Rhiale pokračovala. „Mokřiňané zaútočili z jihu. Mokřiňané a siswai’aman.“ Do toho slova vložila veškeré opovržení vhodné pro ty, kteří se pojmenovali Dračí oštěpy. „Taky Děvy. A… a jsou tam moudré.“

„Bojují?“ vyhrkla Sevanna nevěřícně, než si uvědomila, jak to znělo. Když ona mohla odhodit zpuchřelý zvyk, ti sluncem oslepení mamlasové na jihu, kteří si říkali Aielové, to určitě mohli udělat taky. Ona však nečekala, že to udělají. Nepochybně je přivedla Sorilea. Ta stařena Sevanně připomínala kamennou lavinu, která se řítí z kopce a strhává s sebou všechno, co jí stojí v cestě. „Musíme na ně okamžitě zaútočit. Ony Randa al’Thora nedostanou. Jinak by pokazily naši pomstu za Desain,“ dodala, když Rhiale vykulila oči.

„Jsou to moudré,“ namítla druhá žena hluše a Sevanna s trpkostí pochopila. Připojit se k tanci oštěpů bylo už tak dost špatné, ale moudré útočící na moudré bylo víc, než nač byla ochotná přistoupit dokonce i Rhiale. Souhlasila, že Desain musí zemřít – jak jinak by bylo možné přimět ostatní moudré, nemluvě o algai’d’siswai, k útoku na Aes Sedai, což bylo nezbytné, aby se Rand al’Thor dostal do jejích rukou, a s ním i všichni Aielové – a přesto to bylo vykonáno v tajnosti, ve společnosti žen se stejným přesvědčením. Tohle bude přede všemi. Hlupáci a zbabělci, všichni!

„Tak bojujte s těmi nepřáteli, na které máte žaludek, Rhiale.“ Do každého slova vložila tolik opovržení, kolik jen mohla, ale Rhiale jenom kývla, upravila si loktuši, znovu mrkla na oštěp v Sevannině ruce a vrátila se na své místo v řadě.

Třeba existuje způsob, jak přimět ty druhé moudré, aby zaútočily první. Vhodnější by bylo zaútočit překvapivě, ale lepší něco takového, než kdyby jí vyrvaly Randa al’Thora z rukou. Co by dala za ženu, která může usměrňovat a udělala by bez odmlouvání, co se jí řekne. Co by dala za to, kdyby mohla být na pahorku a vidět, jak bitva probíhá.

Oštěp držela připravený, ostražitě sledovala vlky – ti, které viděla, buď zabíjeli muže a ženy v cadin’sorech, nebo byli sami mrtví – a začala zase hlasitě povzbuzovat bojující. Na jihu mezi Šaidy dopadalo víc ohně a blesků než předtím, avšak pokud viděla, neznamenalo to žádný rozdíl. Bitva s ohnivými výbuchy, při nichž všude létala hlína a těla, pokračovala nezměněným tempem.

„Kupředu, oštěpy!“ ječela Sevanna mávajíc svým. „Jen kupředu, oštěpy!“ Mezi zmítajícími se algai’d’siswai nepoznala žádného z hlupáků, kteří si kolem spánků přivázali kus červené látky a pojmenovali se siswai’aman. Třeba jich bylo příliš málo, aby změnili běh událostí. Hloučky mokřiňanů byly rozhodně daleko od sebe a bylo jich málo. Jak se dívala, jeden byl přemožen, muži i koně, bodajícími oštěpy. „Kupředu, oštěpy! Kupředu, oštěpy!“ Hlas měla plný vzrušení. I kdyby si Aes Sedai povolaly deset tisíc vlků, i kdyby si Sorilea přivedla tisíc moudrých a sto tisíc oštěpů, Šaidové dnes stejně zvítězí. Šaidové a ona sama. Sevanna z Čumai Šaidů nebude nikdy zapomenuta.

Náhle se uprostřed bitevní vřavy ozvalo duté zadunění. Zdánlivě přicházelo od vozů Aes Sedai, ale Sevanně nic neprozradilo, zda to způsobily ony, či moudré. Neměla ráda věci, které nechápala, přesto se nehodlala ptát Rhiale nebo ostatních, aby tak prozradila svou nevědomost. A taky to, že nemá schopnost, kterou zde kromě ní měly všechny ženy. Mezi nimi se to nepočítalo, ale další věc, kterou neměla ráda, byla, když ostatní měli moc, již ona ne.

Mezi algai’ďsiswai se zablesklo, ale když se podívala, nic tam nebylo. Pak se stalo opět to samé, záblesk světla, jejž viděla jakoby koutkem oka, a když se podívala, zase tam nic nebylo. Příliš mnoho věcí, jimž nerozuměla.

S povzbudivým hulákáním si prohlížela řady šaidských moudrých. Některé vypadaly ucouraně, šátky byly pryč a dlouhé vlasy jim volně visely, suknice a jupky měly pokryté hlínou, či dokonce ožehnuté. Aspoň tucet jich ležel v řadě, sténaly, a sedm leželo nehybně, s loktušemi přes obličej. Sevannu však zajímaly ty, jež byly na nohou. Rhiale a Alarys se svými vzácnými černými vlasy, připomínajícími vrabčí hnízdo. Someryn, která začala nosit živůtek rozvázaný, takže předváděla ještě větší kus poprsí než Sevanna sama, a Meira s dlouhým obličejem ještě zachmuřenějším než obvykle. Rozložitá Tion, kostnatá Belinda a Modarra, vysoká jako muž.

Jedna z nich by jí snad řekla, pokud by se dozvěděly něco nového. Desainino tajemství je k ní poutalo, dokonce i pro moudré by odhalení toho, co provedly, znamenalo bolest – a horší, hanbu – po zbytek života, kdy by se snažily dostát svému toh, pokud by tu, která by věc vyjevila, prostě neodtáhly nahou do divočiny, aby tam žila či zemřela, a nejspíš by ji první, kdo by ji našel, zabil jako zvíře. Přesto si byla Sevanna jistá, že před ní skrývají věci stejně rády jako ostatní moudré, věci, které se moudrá dozví během let učednictví a při cestách do Rhuideanu. Něco s tím bude muset udělat, ale později. Nehodlala ukazovat slabiny, že by se teď zeptala, co udělaly.

Otočila se zpátky k bojujícím a zjistila, že se rovnováha mění, a zřejmě v její prospěch. Ohnivé koule a blesky na jihu létaly stejně hustě jako předtím, jenomže ne před ní, a na západě a na severu zjevně také ne. Oheň létající k vozům pořád stejně často cíl zasáhl, jako nedoletěl, nicméně úsilí Aes Sedai rozhodně sláblo. Byly přinuceny se bránit. Ona vyhrává!

Právě když jí hlavou prolétla tato myšlenka, žhavá jako čistý žár, Aes Sedai se odmlčely. Jenom na jihu ještě mezi algai’d’siswai dopadal oheň a blesky. Sevanna otevřela ústa, aby vítězoslavně zařvala, jenomže cosi ji umlčelo. Oheň a blesky letící na vozy padaly dolů a narážely na nějakou neviditelnou překážku. Kouř, stoupající z hořících vozů, začínal podbarvovat kupoli, jak stoupal vzhůru a nakonec procházel otvorem na vrcholku neviditelné přehrady.

Sevanna se otočila, aby se střetla s moudrými, a před jejím výrazem několik žen couvlo, možná i před oštěpem, který svírala v ruce. Věděla, že vypadá, jako by byla připravená ho použít. Byla připravená. „Proč je necháváte tohle dělat?“ zuřila. „Proč? Měly jste jim zarazit všechno, co udělají, ne jim dovolit nastavět další stěny!“

Tion se tvářila, že začne zvracet na prázdný žaludek, ale ruce si dala v bok, a že měla boky pěkně široké, a postavila se Sevanně přímo. „To nebyly Aes Sedai.“

„Nebyly to Aes Sedai?“ plivla Sevanna. „Tak kdo? Ty druhé moudré? Říkala jsem vám, že na ně musíme zaútočit!“

„To nebyly ženy,“ řekla Rhiale váznoucím hlasem. „To nebyly…“ Bledá jako křída polkla.

Sevanna se pomalu otočila a podívala se na kupoli, teprve pak si vzpomněla, že má zase dýchat. Něco stoupalo dírou, kudy unikal kouř. Jeden z těch mokřinských praporců. Dým nebyl dost hustý, aby ho úplně zakryl. Karmín, s kotoučem napůl bílým, napůl černým, barvy byly rozdělené vlnovkou právě jako na kusu látky, který nosili siswai’aman. Prapor Randa al’Thora. Mohl být skutečně dost silný, aby se osvobodil, přemohl všechny Aes Sedai a zvedl tohle? Muselo to tak být.

Do kupole stále bušila bouře, ale Sevanna za sebou slyšela nějaké mumlání. Ostatní ženy pomýšlely na ústup. Ona ne. Sevanna vždycky věděla, že nejsnazší cesta k moci vede přes muže dobyvatele, kteří ji již mají, a už jako dítě si byla jistá, že se narodila se zbraněmi, s nimiž bude dobývat je. Suladrik, kmenový náčelník Šaidů, jí propadl v šestnácti, a když zemřel, vybrala si toho, kdo měl největší naději nastoupit po něm. Muradin a Kuladin věřili, že ji zaujal právě jen on, a když se Muradin nevrátil z Rhuideanu, jako tolik mužů před ním, jediný úsměv přesvědčil Kuladina, že ji má na lopatkách. Ale moc náčelníka kmene bledla před mocí Kar’a’karna, a ani to nebylo nic ve srovnání s tím, co viděla před sebou. Zachvěla se, jako by právě v potním stanu uviděla toho nejkrásnějšího muže, jakého si uměla představit. Až bude Rand al’Thor její, ona dobude celý svět.

„Do boje,“ nařídila. „Do boje! Pokoříme tyhle Aes Sedai za Desain!“ A ona bude mít Randa al’Thora.

Najednou se z předních řad bojovníků ozval řev, muži křičeli a ječeli. Sevanna zaklela, že nevidí, co se děje. Znovu zaječela na moudré, aby bojovaly, ale pokud něco, tak ohně a blesků na kupoli dopadalo stále méně. A pak konečně uviděla.

Kousek od vozů vyletovaly s hromobitím do vzduchu postavy v cadin’sorech a hlína, ne na jednom místě, ale v dlouhé řadě. Země znovu vybuchla, a znovu a zas, pokaždé kousek dál od obklíčených vozů. Ne řada, ale pevný prstenec vybuchující hlíny a mužů i Děv, o němž Sevanna nepochybovala, že vede kolem dokola vozů. Znovu a znovu a znovu, neustále se rozšiřoval, a najednou se algai’d’siswai hnali kolem ní, prorazili řadou moudrých, prchali pryč.

Sevanna do nich bušila oštěpem, tloukla je po hlavách a ramenou, nezáleželo jí na tom, jestli bude mít hlavici ještě krvavější než předtím. „Stůjte a bojujte! Stůjte pro čest Šaidů!“ Oni kolem ní běželi a nevěnovali jí pozornost. „Nemáte žádnou čest! Stůjte a bojujte!“ Bodla jednu prchající Děvu do zad, ale ostatní přes padlou ženu prostě přeběhli. Sevanna si náhle uvědomila, že některé moudré jsou pryč a další sbírají raněné. Rhiale se otočila k útěku a Sevanna popadla vyšší ženu za ruku a ohrožovala ji oštěpem. Nezáleželo jí na tom, že Rhiale může usměrňovat. „Musíme vydržet! Pořád ho můžeme dostat!“

Tvář druhé ženy byla maskou strachu. „Když zůstaneme, zemřeme! Nebo skončíme v řetězech před stanem Randa al’Thora! Zůstaň si tu, a umři, jestli chceš. Já nejsem Kamenný pes, Sevanno!“ Vytrhla ruku ze sevření a vyrazila pryč.

Sevanna tam chvíli jen stála a nechala muže a Děvy, aby ji tlačili před sebou, jak v hrůze utíkali. Pak odhodila oštěp a sáhla na váček, který měla u pasu, v němž byla malá, složitě vyřezávaná kamenná krychle. Ještě že ji přece jen nezahodila. Nakonec má ještě jednu tětivu na luk. Popadla suknice, vyhrnula si je a připojila se k prchajícím, ale pokud ostatní utíkali v hrůze, jí hlavou vířily plány. Ona bude mít Randa al’Thora na kolenou, a Aes Sedai taky.

Alviarin konečně opustila Elaidiny komnaty, na povrchu chladná a vážná jako vždy. Uvnitř se cítila vyždímaná jako mokrý hadr. Podařilo se jí sejít v pořádku po celém točitém schodišti, mramorovém až úplně na vrchol. Olivrejovaní sloužící se klaněli, když spěchali za svými úkoly, vidouce pouze kronikářku v celé její aessedaiovské přísnosti. Když sešla níž, začaly se objevovat sestry, mnohé měly své šátky s třásněmi v barvách adžah, jako by chtěly obřadností zdůraznit, že ony jsou hotové sestry. Když procházela kolem, dívaly se za ní, často znepokojeně. Ignorovala ji jedině Danelle, zasněná hnědá sestra. Zúčastnila se svržení Siuan Sanče a pozvednutí Elaidy, ale byla ztracená ve vlastních myšlenkách, osamělá, bez přátel dokonce i ve svém vlastním adžah, zřejmě si ani neuvědomila, že ji někdo odstrčil stranou. Ostatní si jí naopak všímaly až moc. Beriša, hubená šedá s tvrdým pohledem, a Kera, se světlými vlasy a modrýma očima, jež se občas mezi Taireny objevily, se vší nadutostí obvyklou u zelených zašla tak daleko, že předvedla pukrle. Norine ho téměř udělala, ale pak se vzpamatovala. Měla velké oči a občas bývala skoro stejně zasněná jako Danelle, stejně bez přátel, a Alviarin neměla ráda. Když už měla být kronikářka z bílého adžah, v jejích očích jí měla být Norine Dovarna.

Zdvořilost ke kronikářce nebyla vyžadována, ne od sester, ale ony nepochybně doufaly, že by mohla zakročit u Elaidy, kdyby to bylo nutné. Ostatní jenom uvažovaly, jaké rozkazy nese, jestli dnes amyrlin potrestá další sestru za nějakou neschopnost, kterou kromě ní nikdo za neschopnost nepovažoval. Dokonce ani červené nepřicházely blíž než na pět poschodí k amyrlininým novým komnatám, pokud nebyly povolány, a nejedna sestra se schovávala, když Elaida sešla dolů. Samotný vzduch jako by byl rozžhavený, zhoustlý strachem, který neměl nic společného se vzbouřenkyněmi nebo usměrňujícími muži.

Několik sester chtělo promluvit, ale Alviarin prošla kolem jen s nejnutnější zdvořilostí, a ani si nevšimla starostí, které se jim objevovaly v očích, když se odmítla zastavit. Měla hlavu plnou Elaidy skoro stejně jako ony. Ta ženská měla mnoho vrstev, tahle Elaida. Na první pohled byla vidět kráska, důstojná a upjatá, na druhý pak žena z oceli, přísná jako obnažená čepel. Tam, kde ostatní přesvědčovaly, ona zastrašovala, nutila, kde ostatní zkoušely diplomacii či hru rodů. Každý, kdo ji znal, viděl její inteligenci, ale teprve po delší době si člověk uvědomil, že přes všechnu svou chytrost vidí jenom to, co sama vidět chce, a zkusí zařídit, aby se stalo to, co chtěla, aby se stalo. Ze dvou nepochybně děsivých věcí na ní bylo menším problémem to, že tak často uspěla. Větším problémem bylo její nadání k věštění.

Snadno se na ně zapomínalo, přicházelo zřídka a zmateně. Od posledního věštění uběhla tak dlouhá doba, že se už díky samotné své nepředvídatelnosti objevovalo jako blesk z čistého nebe. Nikdo nemohl říct, kdy přijde, dokonce ani Elaida ne, a nikdo nemohl říct, co odhalí. Teď Alviarin málem cítila přítomnost stínu té ženy, jak ji sleduje a pozoruje.

Možná bude nutné ji ještě zabít. Pokud ano, nebude Elaida první, koho potají zabila. Přesto váhala udělat tento krok bez rozkazu, nebo aspoň bez svolení.

S pocitem úlevy vstoupila do svých komnat, jako kdyby Elaidin stín nemohl překročit práh. Hloupá představa. Kdyby Elaida tušila pravdu, ani tisíc líg by Alviarin nezachránilo krk. Elaida čekala, že bude tvrdě dřít, osobně psát rozkazy, na něž pak sama připojí jen amyrlininu pečeť a podpis – bylo však teprve třeba rozhodnout, který z těch rozkazů bude skutečně doručen. Rozhodovat ovšem nebude Elaida. Ani Alviarin ne.

Komnaty byly menší než ty, v nichž přebývala Elaida, ačkoliv strop byl vyšší a z balkonu bylo z výšky pětadvaceti sáhů vidět na velké náměstí pod Věží. Občas vyšla na balkon, aby se podívala, jak se před ní rozprostírá Tar Valon, největší město na světě, ve kterém žilo bezpočet tisíc lidí, kteří znamenali méně než kameny na hrací desce. Nábytek byl domanský, světlé pruhované dřevo vyložené perletí a jantarem, jasně barevné běhouny s květinovým a spirálovým vzorem, ještě barevnější nástěnné koberce s výjevy z lesa, s květinami a pasoucími se jeleny. Patřily předchozí obyvatelce pokojů, a důvod, proč si je nechala, kromě toho, že nechtěla plýtvat časem na výběr nových, byl ten, že chtěla, aby jí něco připomínalo cenu za neúspěch. Leana Šarif se namočila do intrik, a neuspěla, nyní byla odříznutá od jediné síly, bezmocná uprchlice závislá na milosrdenství, odsouzená k životu v bídě, dokud ho buď neukončí, nebo se prostě neotočí tváří ke zdi a neumře. Alviarin slyšela o malém počtu utišených žen, kterým se podařilo přežít, ale bude o těch příbězích pochybovat, dokud se s nějakou nesetká. Tedy ne že by v nejmenším toužila se s nějakou utišenou setkat.

Okny viděla jas časného odpoledne, nicméně než byla v půli cesty do obývacího pokoje, světlo se náhle vytratilo do podvečerního šera. Tma ji nepřekvapila. Obrátila se a okamžitě padla na kolena. „Veliká paní, žiju, abych sloužila.“ V tmavém stínu a stříbrném světle před ní stála vysoká žena. Mesaana.

„Pověz, co se stalo, dítě.“ Hlas zněl jako křišťálové zvonečky.

Alviarin na kolenou zopakovala každé slovo, které Elaida řekla, ačkoliv se divila, proč je to třeba. Na začátku vynechala nepodstatné kousky, a Mesaana to pokaždé věděla, vyžadovala každé slovo, každé gesto i výraz tváře. Očividně při těchto schůzkách odposlouchávala. Alviarin se na to snažila přijít logicky, a neuspěla. Na některé věci však logika fungovala.

Setkala se i s dalšími Vyvolenými, jež hlupáci nazývali Zaprodanci. Do Věže přišla Lanfear a Graendal, velitelské v síle i znalostech, beze slov dávaly jasně najevo, že Alviarin stojí hluboko pod nimi, služtička, která pobíhá s posílkami a kroutí se radostí, dostane-li se jí laskavého slova. Be’lal Alviarin sebral v noci, když spala – kam ji přenesl, dosud nevěděla, probudila se oslabená ve vlastní posteli, což ji vyděsilo ještě víc než to, že se ocitla v přítomnosti muže, jenž dokázal usměrňovat. Pro něj nebyla dokonce ani červ, ani živá bytost, jenom kámen ve hře, který se pohybuje na jeho rozkaz. Prvním byl Išamael, léta před ostatními, vytáhl ji z úkrytu v mase černých adžah a umístil ji do jejich čela.

Před každým poklekla, řekla, že žije, aby sloužila, a myslela to upřímně, poslouchala jejich rozkazy, ať byly jakékoliv. Koneckonců, stáli jenom stupínek pod samotným Velikým pánem Temnoty, a jestli chtěla odměnu za své služby, nesmrtelnost, která jim zřejmě již patřila, tak bylo dobré poslouchat. Před každým poklekla, a pouze Mesaana se objevila s nelidskou tváří. Její plášť ze světla a stínu musel být setkán s pomocí jediné síly, ale Alviarin žádné tkanivo neviděla. Cítila sílu Lanfear a Graendal, od prvního okamžiku věděla, o kolik silnější v jediné síle jsou, ale z Mesaany cítila… necítila nic. Jako by ta žena vůbec neuměla usměrňovat.

Logika byla jasná a ohromující. Mesaana se skrývala, poněvadž by mohla být poznána. Musela sídlit v samotné Věži. Na pohled to vypadalo nemožné, jenže nic jiného neodpovídalo faktům. Vzhledem k tomu musela být jednou ze sester. Určitě nepatřila ke služkám, odsouzeným k dřině a potu. Ale kterou? Příliš mnoho žen pobývalo celá léta mimo Věž, než je Elaida povolala, příliš mnoho nemělo blízké přítelkyně nebo neměly vůbec žádné. Mesaana musela být jednou z nich. Alviarin se to velmi chtěla dozvědět. I kdyby to nijak nevyužila, znalosti znamenaly moc.

„Takže naše Elaida věštila,“ prohlásila Mesaana zvonivým hlasem a Alviarin si překvapeně uvědomila, že došla na konec svého vyprávění. Kolena ji bolela, ale byla dost chytrá, aby věděla, že nemá vstávat bez povolení. Stínový prst zamyšleně poklepal na stříbrné rty. Neviděla u některé sestry podobné gesto? „Zvláštní, že dokáže mluvit tak chaoticky, a zároveň tak jasně. Bylo to vždy vzácné nadání a většina věštících mluvila tak, že jim rozuměli pouze básníci. Obvykle to stejně pochopili, až bylo pozdě. Pak začalo být všechno jasné.“ Alviarin mlčela. Žádný z Vyvolených si nepovídal. Veleli nebo vyžadovali. „Zajímavá předpověď. Vzbouřenkyně puknou – jako shnilý meloun? – to k tomu patřilo?“

„Nejsem si jistá, Veliká paní,“ přiznala Alviarin pomalu – patřilo? – ale Mesaana jen pokrčila rameny.

„Ať už to bylo jakkoliv, dá se to využít v obou případech.“

„Ona je nebezpečná, Veliká paní. Její nadání může odhalit něco, co by být odhaleno nemělo.“

Odpovědí jí byl křišťálový smích. „Jako třeba? Tebe? Tvoje černé sestry? Nebo možná chceš chránit mě? Občas jsi hodná holka, dítě.“ Ten stříbrný hlas zněl pobaveně. Alviarin cítila, jak jí hoří tváře, a doufala, že v tom Mesaana uvidí hanbu, ne hněv. „Navrhuješ snad, že by měla být naše Elaida odstraněna? Ještě ne, myslím. Pořád je užitečná. Napiš její rozkazy a dohlédni na ně. Dívat se, jak hraje ty svoje ubohoučké hry, je rozhodně zábavné. Vy děti se občas skoro vyrovnáte adžah. Uspěje, když chce nechat unést královnu Saldeie a krále Illianu? Vy Aes Sedai jste to dělávaly, viď, ale naposled před dobrými – kolik? – dvěma tisíciletími? Koho se pokusí strčit na cairhienský trůn? Překoná nabídka toho stát se králem Tearu odpor vznešeného pána Darlina k Aes Sedai? Nebo se naše Elaida nejdřív udáví svým zoufalstvím? Škoda, že odolává návrhu na větší vojsko. Myslela bych si, že po tom ve své ctižádosti skočí.“

Pohovor pomalu končil – nikdy netrvaly déle, než Alviarin podala hlášení či dostala rozkazy – ale ještě se musela na něco zeptat. „Černá věž, Veliká paní.“ Alviarin si olízla rty. Od chvíle, kdy se jí zjevil Išamael, hodně toho zjistila, a neposlední věcí bylo, že Vyvolení nejsou ani všemocní, ani vševědoucí. Pozvedla se, protože Išamael zabil její předchůdkyni, v hněvu, když zjistil, co Jarna Malari začala, a přesto to neskončilo ještě dva roky po smrti další amyrlin. Často přemítala, zda Elaida neměla prsty ve smrti téhle Sierin Vaju. Černé adžah zcela jistě nemělo. Jarna nechala Tamru Ospenju, amyrlin před Sierin, zmáčknout jako hrozen vína – jak se ukázalo, získala jen málo šťávy – a zařídila, aby to vypadalo, že zemřela ve spánku, ale Alviarin a ostatních dvanáct sester Veliké rady platily bolestí, než Išamaela přesvědčily, že s tím nemají nic společného. Vyvolení nebyli všemocní a nevěděli všechno, nicméně občas věděli něco, co nevěděl nikdo jiný. Ptát se však mohlo být nebezpečné. „Proč“ bylo nejvíc nebezpečné. Vyvolení neměli rádi, když se jich někdo ptal proč. „Je bezpečné poslat padesát sester, aby to s nimi vyřídily, Veliká paní?“

Oči planoucí jako dva měsíce v úplňku ji mlčky pozorovaly a Alviarin zamrazilo na páteři. Hlavou jí prolétl Jarnin osud. Na veřejnosti šedá Jarna se nikdy nezajímala o nějaký ter’angrial, u něhož nikdo nevěděl, k čemu slouží – až do dne, kdy zůstala lapená v jednom, o který nikdo celá staletí ani nezavadil. Jak ho spustit bylo stále záhadou. Deset dní se k ní nikdo nemohl dostat, jenom byl slyšet její ochraptělý křik. Většina Věže považovala Jarnu za vzor ctnosti. Když ji bylo konečně možné pochovat, pohřbu se zúčastnila každá sestra v Tar Valonu a každá, která se do města dostala včas.

„Jsi zvědavá, dítě,“ utrousila Mesaana nakonec. „To může být užitečné, když se to vhodně nasměruje. Ale když špatně…“ Hrozba visela ve vzduchu jako lesklá dýka.

„Udělám, co rozkážeš, Veliká paní,“ vydechla Alviarin ochraptěle. V ústech měla jako na poušti. „Jedině co rozkážeš.“ Ale stejně dohlédne na to, aby s Toveine nešla žádná černá sestra. Mesaana se pohnula, tyčila se nad ní, až musela Alviarin zvrátit hlavu, aby viděla na tu tvář ze světla a stínu, a náhle ji napadlo, jestli Vyvolená zná její myšlenky.

„Chceš-li mi sloužit, dítě, tedy musíš sloužit a poslouchat mě. Ne Semirhage či Demandreda. Ani Graendal nebo kohokoliv jiného. Jenom mě. A Velikého pána, samozřejmě, ale mě nade všechny ostatní kromě něj.“

„Žiju, abych ti sloužila, Veliká paní.“ Mluvila ochraptěle, ale podařilo se jí zdůraznit přidané slovo.

Stříbrné oči na ni dlouze hleděly bez mrknutí. Pak Mesaana řekla: „Dobrá. Tedy tě budu učit. Ale pamatuj, že žačka není učitelka. Já vybírám, kdo se co naučí, a já rozhoduju, kdy to kdo může použít. Kdybych zjistila, že jsi předala sebemenší ždibec či použila jen vlásek bez mého příkazu, tak tě zničím.“

Alviarin si olízla rty. V tom zvonivém hlase nebyl hněv, jenom jistota. „Žiju, abych sloužila tobě, Veliká paní. Žiju, abych ti sloužila, Veliká paní.“ Právě o Vyvolených zjistila něco, čemu nemohla uvěřit. Vědomosti znamenají moc.

„Máš trochu síly, dítě. Ne moc, ale dost.“

Zdánlivě odnikud se objevilo tkanivo.

„Tomuhle,“ zazvonila Mesaana, „se říká průchod.“

Pedron Niall zavrčel, když Morgasa s vítězoslavným úsměvem položila bílý kámen na desku. Menší hráči by mohli ještě přemístit každý dva tucty kamenů, on už však viděl nevyhnutelný směr, a stejně tak ona. Zpočátku zlatovlasá žena, sedící na druhé straně stolu, hrála, aby prohrála, ale tak, aby hra pro něj ještě byla zajímavá, netrvalo jí však dlouho, než zjistila, že tahle cesta vede ke zkáze. Nemluvě o tom, že byl dost bystrý, aby její úskok prohlédl, a nehodlal ho snášet. Nyní uplatňovala veškeré svoje schopnosti a dařilo se jí vyhrávat téměř polovičku her. Tak často ho nikdo už spoustu let neporazil.

„Hra je tvoje,“ prohlásil a královna Andoru kývla. No, opět bude královnou Andoru. To Niall zajistí. V zeleném hedvábí, s vysokým krajkovým límcem až pod bradu, vypadala každým coulem jako královna, i přes vrstvu potu na tvářích. Nevypadala, že je dost stará, aby mohla mít dceru v Elainině věku, natož syna v Gawynově.

„Neuvědomil sis, že jsem viděla past, kterou mi chystáš, od tvého jedenatřicátého kamene, urozený pane Nialle, a moji lest od třiačtyřicátého kamene jsi ty považoval za skutečný útok.“ Modré oči jí vzrušeně jiskřily. Morgasa ráda vyhrávala. Velice ráda hrála, aby vyhrála.

Všechno ji to samozřejmě mělo ukolébat, hra, zdvořilost. Morgasa věděla, že je v Pevnosti Světla až na jméno vězněm, byť přepychem rozmazlovaným vězněm. A tajným vězněm. Dovolil, aby se zpráva o její přítomnosti rozšířila, nepodal však žádné oficiální prohlášení. V Andoru byl odpor k dětem Světla příliš silný už dlouhou dobu. Neohlásí nic, dokud jeho legie nevtáhnou do Andoru, a ona bude jeho loutka. Morgasa to určitě věděla taky. Nejspíš taky věděla, že si uvědomuje její pokusy ho obměkčit. Smlouva, kterou podepsala, dávala dětem v Andoru práva, jaká nikdy nevlastnily kdekoliv jinde než tady v Amadicii, a on tušil, že již plánuje, jak uvolnit jeho pěst na své zemi, jak jeho sevření vůbec odstranit, jakmile to půjde. Podepsala jen proto, že ji zahnal do kouta, ale i v tom koutě bojovala stejně obratně, jako manévrovala nad hrací deskou. Na někoho tak krásného to byla pěkně tvrdá ženská. Ne, byla tvrdá, a konec. Nechala se polapit čistou radostí ze hry, ale to nemohl brát jako chybu, když mu to poskytovalo tolik příjemných okamžiků.

Kdyby byl o dvacet let mladší, mohl by s ní hrát skutečnou hru. Měl za sebou dlouhé roky vdovectví, a velící kapitán dětí Světla neměl čas na hrátky se ženami, neměl čas skoro na nic, než aby byl velícím kapitánem. Kdyby byl o dvacet roků mladší – no, o pětadvacet – a kdyby ji necvičily tarvalonské čarodějnice. V její přítomnosti bylo snadné na to zapomenout. Bílá věž byla žumpou neřesti a Stínu a ona jí byla hluboce ovlivněna. Rhadam Asunawa, hlavní inkvizitor, by ji odsoudil už jen za těch pár měsíců, které v Bílé věži strávila, a bez odkladu ji pověsil, kdyby to byl Niall dovolil. Lítostivě si povzdechl.

Morgasa se stále vítězně usmívala, ale velkýma očima pátrala v jeho tváři s inteligencí, kterou jednoduše nemohla zakrýt. Niall naplnil její i svou číši vínem ze stříbrného džbánu, odpočívajícího v míse se studenou vodou, která byla přednedávnem ledem.

„Můj pane Nialle.“ Zaváhání bylo dokonale správné, štíhlá ruka se zpola natáhla přes stůl k němu, přidaná úcta k tomu, jak ho oslovila. Kdysi mu říkala prostě Niall, s větším opovržením, než by vyplýtvala na opilého štolbu. Zaváhání by bylo správné, kdyby ji neměl přečtenou. „Můj pane Nialle, určitě můžeš přivolat Galada do Amadoru, abych ho mohla vidět. Jenom na jeden den.“

„Lituju,“ odvětil klidně, „ale Galada udržují povinnosti na severu. Měla bys být hrdá. Je to jeden z nejlepších mladých důstojníků mezi dětmi.“ Její nevlastní syn byl pákou, kterou na ni v případě potřeby používal, a právě nyní bylo nejlepší držet ho od ní dál. Mladík byl dobrý důstojník, možná nejlepší z těch, kteří se za Niallovy služby k dětem přihlásili, nicméně nebylo třeba zkoušet jeho přísahu tím, že by mu prozradil, že jeho matka je tady „hostem“ jen ze zdvořilosti.

Její zklamání prozradilo pouze to, jak rychle stiskla rty. Tuhle žádost nevyslovila poprvé a ani naposledy. Morgasa Trakandovna se nevzdávala jen proto, že bylo jasné, že je poražena. „Jak říkáš, můj pane Nialle,“ pronesla tak pokorně, až se dědek málem zakuckal vínem. Pokora byla nová taktika, již musela tvrdě nadřít. „To jenom mateřské…“

„Můj pane velící kapitáne?“ ozval se ode dveří hluboký zvučný hlas. „Obávám se, že mám důležité zprávy, které nemůžou počkat, můj pane.“ Ve dveřích stál Abdel Omerna, vysoký, v bílozlatém tabardu kapitána dětí Světla, s výraznou tváří rámovanou bílými křídly na spáncích, s hlubokýma a přemýšlivýma tmavýma očima.

Morgasa se při pohledu na Omernu stáhla, nepatrně, většina lidí by si toho nevšimla. Považovala ho za velitele vyzvědačů dětí stejně jako všichni ostatní, za muže, jehož je třeba se bát skoro stejně jako Asunawy, možná víc. Dokonce ani Omerna sám netušil, že je jenom návnada, aby odlákal pozornost od skutečného velitele vyzvědačů, muže, jehož znal jenom Niall sám. Od Sebbana Balwera, Niallova vysušeného hubeného sekretáře. Návnada, nenávnada, občas se Omernovi dostalo do rukou i něco užitečného. Zřídka i něco nebezpečného. Niall nepochyboval o tom, co sem muže přivedlo. Nic kromě Randa al’Thora u bran by ho nepřimělo sem tak vrazit. Světlo dej, aby to všechno byla jen hromada kupeckého šílenství.

„Obávám se, že naše hra pro dnešek skončila,“ oznámil Niall Morgase, vstávaje. Když se zvedla, lehce se jí uklonil a ona to přijala skloněním hlavy.

„Takže se snad uvidíme večer?“ V hlase se jí stále ozýval téměř poddajný tón. „Totiž, pokud se mnou povečeříš.“

Niall samozřejmě přijal. Nevěděl, kam touhle novou taktikou míří – byl si jistý, že určitě ne tam, kam by si myslel nějaký osel – ale bude zábavné to zjistit. Ta žena byla plná překvapení. Taková škoda, že je pošpiněná čarodějnicemi.

Omerna došel až na velký sluneční kotouč ze zlata, zasazený do podlahy, který byl nohama a koleny za dlouhá staletí značně ošoupaný. Místnost byla až na kotouč a ukořistěné praporce, rozvěšené po stěnách vysoko pod stropem, věkem celé rozedrané a odřené, prostá. Omerna se díval, jak kolem něj Morgasa prošustila, aniž by její přítomnost skutečně vzal na vědomí, a když se za ní zavřely dveře, řekl: „Ještě jsem nenašel Elain ani Gawyna, můj pane.“

„Tak tohle je ta důležitá zpráva?“ chtěl vědět Niall podrážděně. Balwer hlásil, že Morgasina dcera je v Ebú Daru, stále až po krk zabředlá mezi čarodějnicemi. Rozkazy, jež se jí týkaly, již byly zaslány Jaichimu Carridinovi. Její druhý syn zřejmě taky stále vězel u čarodějnic v Tar Valonu, kde dokonce i Balwer měl jenom pár špehů. Niall si dlouze lokl chlazeného vína. V poslední době měl pocit, že má staré, křehké a prochladlé kosti i přesto, že se z toho Stínem vyvolaného vedra potil a vysychalo mu v ústech.

Omerna sebou trhl. „Aha… ne, můj pane.“ Chvíli se přehraboval v kapse bílé kazajky a vytáhl maličký kostěný váleček se třemi červenými proužky po délce. „Chtěl jsi, aby ti tohle přinesli, jakmile přiletí holub do…“ Když mu Niall vytrhl váleček z ruky, odmlčel se.

Na tohle čekal, to byl důvod, proč legie ještě nevytáhly do Andoru s Morgasou v čele. Pokud to všechno nebylo jenom Varadinovo šílenství, blábolení člověka vyvedeného z míry pohledem na Tarabon hroutící se do anarchie, bude muset Andor počkat. Andor a možná i něco víc.

„Já… mám potvrzeno, že Bílá věž je skutečně rozbitá,“ pokračoval Omerna. „Že… černé adžah zabralo Tar Valon.“ Nebylo divu, že hovořil nervózně, když mluvil o kacířství. Žádné černé adžah pochopitelně neexistovalo, všechny čarodějnice byly temné družky.

Niall si ho nevšímal a nehtem na palci zlomil voskovou pečeť na trubičce. Použil Balwera, aby se tyhle řeči začaly šířit, a teď se mu vrátily. Omerna věřil každému klepu, který uslyšel, a uslyšel je všechny.

„A jsou tu hlášení, že čarodějnice jednají s tím falešným Drakem al’Thorem, můj pane.“

Ovšemže s ním čarodějnice jednají! Byl jejich výtvorem, jejich loutkou. Niall přestal vnímat žvásty toho hlupáka a vrátil se k hracímu stolku, kde z trubičky vytáhl tenký svitek papíru. Nikdy nikomu o těchto zprávách neprozradil víc, než že existují, a i to věděl málokdo. Když tenký papírek rozbaloval, třásly se mu ruce. Ruce se mu netřásly od chvíle, kdy jako kluk stál ve své první bitvě, což bylo před více než sedmdesáti lety. Ty ruce teď vypadaly jen jako kost, kůže a šlachy, bylo v nich však dost síly na to, co musel udělat.

Psaní nebylo od Varadina, nýbrž od Faisara, jehož do Tarabonu poslal z jiného důvodu. Při čtení se Niallovi stáhl žaludek. Byl to jasný jazyk, ne Varadinova šifra. Varadinova hlášení byla dílem muže na pokraji šílenství, pokud už ne zcela šíleného, přesto Faisar potvrdil nejhorší zprávy, a víc. Mnohem víc. Al’Thor byl vzteklá šelma, ničitel, jehož bylo nutné zastavit, ale teď se objevilo druhé šílené zvíře, které mohlo být ještě nebezpečnější než tarvalonské čarodějnice se svým zkroceným falešným Drakem. Ale jak, pod Světlem, může bojovat s oběma?

„Zdá… zdá se, že královna Tenobie opustila Saldeiu, můj pane. A ti… Dračí spřísahanci pálí a zabíjejí po celé Altaře a Murandy. Slyšel jsem, že Valerský roh našli v Kandoru.“

Stále zpola duchem nepřítomný Niall vzhlédl a uviděl Omernu stát vedle sebe. Špeh si olizoval rty a hřbetem ruky si otíral pot z čela. Nepochybně doufal, že zahlédne, co je ve zprávě. No, brzy se to dozví každý.

„Zdá se, že jedna z tvých divokých představ zase nebyla až tak divoká,“ poznamenal Niall, a tehdy ucítil, jak mu mezi žebra zajíždí nůž.

Šok ho ochromil na dost dlouho, aby mohl Omerna vytáhnout dýku a znovu bodnout. Tímto způsobem zemřeli také mnozí jiní velící kapitáni, nicméně Niall by si nikdy nepomyslel, že to bude Omerna. Snažil se svého vraha chytit, ale neměl v pažích žádnou sílu. Visel na Omernovi, jenž ho podpíral, a oba muži si hleděli do očí.

Omerna byl rudý ve tváři. Vypadal, že je mu do pláče. „Muselo se to udělat. Muselo. Nechal jsi ty čarodějnice sedět v Salidaru v klidu, a…“ Jako by si náhle uvědomil, že muž, jehož objímá, je také muž, jehož vraždí, odstrčil Nialla od sebe.

Teď se Niallovi vytratila síla i z nohou. Ztěžka dopadl na hrací stolek a převrátil ho. Černé a bílé kameny se rozletěly po leštěné dřevěné podlaze kolem něho. Stříbrný džbán se převrhl a víno se rozlilo. Chlad z kostí mu pronikal do celého těla.

Nebyl si jistý, jestli se pro něj zpomalil čas, nebo se všechno opravdu událo tak rychle. Na podlaze zadupaly holínky a on unaveně zvedl hlavu. Uviděl Omernu s otevřenou pusou, couvajícího před Eamonem Valdou. Valda byl každým coulem předobrazem pana kapitána stejně jako Omerna, i on měl bílozlatý tabard a bílou kazajku, nebyl však tak vysoký, ne tak jasně velitelský, nicméně snědou tvář měl tvrdou jako vždy a v rukou držel meč, čepel s volavkami, jíž si tolik cenil.

„Zrada!“ zařval Valda a probodl Omernovi hruď.

Niall by se byl smál, kdyby mohl. Dýchal ztěžka a slyšel, jak mu v hrdle bublá krev. Nikdy neměl Valdu rád – vlastně jím opovrhoval – ale někdo se to musel dozvědět. Zvedl oči a našel kousek papíru z Tančika ležet kousek od své ruky. Tam by mohl projít nepovšimnutý, ale ne, když ho bude mrtvola svírat v pěsti. A tu zprávu si museli přečíst. Pomalu sunul ruku po podlaze, dotkl se papíru, popostrčil ho, jak se ho snažil chytit. Začínal se mu mlžit zrak. Snažil se vidět jasně. Musel… Mlha zhoustla. Jedna jeho část se při té myšlence zachvěla. Žádná mlha tady přece není. Mlha houstla a venku byl nepřítel, neviděný, skrytý a stejně nebezpečný jako al’Thor, snad i víc. Ta zpráva. Cože? Jaká zpráva? Nadešla chvíle, kdy bylo třeba vsednout na kůň a tasit meč, čas na jeden poslední útok. Pod Světlem, ať zvítězí nebo zemře, tady přichází! Pokusil se zavrčet.

Valda otřel čepel do Omernova tabardu a pak si náhle uvědomil, že starý vlk ještě dýchá, chraplavě, bublavě. Zašklebil se, sklonil se, aby to ukončil – a za paži ho uchopila hubená ruka s dlouhými prsty.

„Staneš se teď ty velícím kapitánem, můj synu?“ Asunawův vyzáblý obličej patřil mučedníkovi, přesto mu v tmavých očích plála taková vášeň, že to vyvádělo z míry i lidi, kteří nevěděli, kdo je. „Mohl by ses jím docela dobře stát, když dosvědčím, že jsi zabil vraha Pedrona Nialla. Ale ne, kdybych musel říct, že jsi rozerval hrdlo i Niallovi.“

Valda vycenil zuby, což mohlo vypadat i jako úsměv, a narovnal se. Asunawa miloval pravdu, i když zvláštním způsobem. Dokázal ji zavázat na uzly či pověsit a stáhnout z kůže, zatímco ještě křičela, ale pokud Valda věděl, nikdy doopravdy nezalhal. Pohled na Niallovy oči již potažené mázdrou a kaluž krve, která se pod ním šířila, ho uspokojil. Stařec umíral.

„Mohl, Asunawo?“

Zraky hlavního inkvizitora zaplály, když Asunawa couvl a odtáhl sněhobílý plášť z dosahu Niallovy krve. Dokonce ani pan kapitán by neměl být tak důvěrný. „Řekl jsem, že mohl, můj synu. Podivně jsi váhal, než jsi souhlasil, že čarodějnice Morgasa musí být předána ruce Světla. Pokud mi nedáš své slovo…“

„Morgasa je ještě potřebná.“ Přerušit ho udělalo Valdovi nesmírnou radost. Neměl tazatele, ruku Světla, jak si říkali, rád. Ostatně kdo by měl rád muže, kteří se nikdy nesetkali s nepřítelem, jenž by nebyl odzbrojený a v řetězech? Oni sami se drželi stranou ostatních dětí. Asunawa měl na plášti šarlatovou pastýřskou hůl tazatelů, ne sluneční kotouč dětí, zdobící Valdův vlastní tabard. Ještě horší bylo, že podle nich byla zřejmě jejich práce se skřipcem a rozžhaveným železem jediná skutečná práce dětí. „Morgasa nám dá Andor, takže ji nemůžeš dostat dřív. A Andor nezískáme, dokud nerozdrtíme tu prorokovu chátru.“ Prorok musel přijít na řadu první, neboť kázal o příchodu Draka Znovuzrozeného, a jeho chamraď vypalovala vesnice, které se k al’Thorovi hlásily příliš pomalu. Niall už skoro nedýchal. „Leda bys chtěl vyměnit Amadicii za Andor, místo abys držel obojí. Hodlám al’Thora pověsit a Bílou věž rozdrtit na prach, Asunawo, a nepřipojil jsem se k tobě, jenom abych viděl, jak to všechno hážeš na hnůj.“

Asunawu to nezarazilo. Nebyl žádný zbabělec. Ne tady, se stovkami tazatelů v Pevnosti, kde si většina dětí dávala pozor, aby se na ně ani ošklivě nepodívala. Nevšímaje si meče ve Valdových rukou, nasadil si na mučednickou tvář masku smutku. Jeho pot vypadal jako slzy lítosti. „V tom případě, jelikož pan kapitán Canvele věří, že zákon je třeba uposlechnout, obávám se…“

„Já se obávám, že Canvele souhlasí se mnou, Asunawo.“ Souhlasil od rána, když si uvědomil, že si Valda do Pevnosti přivedl polovinu legie. Canvele nebyl žádný hlupák. „Otázkou není, jestli budu velícím kapitánem, až dneska zapadne slunce, ale kdo povede ruku Světla při jejím vyhrabávání pravdy.“

Asunawa nebyl zbabělec a byl ještě menší hlupák než Canvele. Netrhl sebou ani nechtěl vědět, jak to Valda hodlá zařídit. „Chápu,“ utrousil po chvíli a pak mírně: „Chceš zákon obejít úplně, můj synu?“

Valda se skoro zasmál. „Můžeš Morgasu vyzpovídat, ale nebude vyslýchána. K tomu ji dostaneš, až s ní skončím.“ Což mohlo chvíli trvat. Náhradnici na Lví trůn, někoho, kdo pochopí, jak má vypadat správný vztah k dětem, jaký měl třeba král Ailron tady, nenajde přes noc.

Možná to Asunawa pochopil, možná ne. Otevřel ústa a ode dveří se ozvalo zalapání po dechu. Stál tam Niallův sekretář se zarudlou tváří a s našpulenými rty, a přimhouřenýma očima se snažil dívat na všechno kromě těl ležících na podlaze.

„Smutný den, pane Balwere,“ prohlásil Asunawa a jeho hlas byl smutný asi jako železo. „Zrádce Omerna zabil našeho pana velícího kapitána Pedrona Nialla, Světlo sviť na jeho duši.“ Ani na chvíli se neodchýlil od pravdy. Niall už nedýchal a zabít ho byla zrada. „Pan kapitán Valda sice přišel příliš pozdě, aby jej zachránil, ale zabil Omernu po jeho ohavném hříchu.“ Balwer sebou trhl a začal si mnout ruce.

Ten ptačí chlapík Valdu znepokojoval. „Když už jsi tady, Balwere, aspoň můžeš být užitečný.“ Neměl rád neužitečné lidi, a písař byl zosobněním neužitečnosti. „Zanes tuto zprávu každému z kapitánů v Pevnosti. Vyřiď jim, že pan velící kapitán byl zavražděn a že svolávám radu pomazaných.“ První, co udělá, až se stane velícím kapitánem, bude, že vykopne toho prcka z Pevnosti, vykopne ho tak daleko, až se dvakrát odrazí, a vybere si sekretáře, který sebou nebude cukat. „Ať už si Omernu koupily čarodějnice, či prorok, hodlám zařídit, aby byl Pedron Niall pomstěn.“

„Jak říkáš, můj pane.“ Balwer mluvil suchým, poměrně slabým hlasem. „Stane se, jak říkáš.“ Očividně se konečně přiměl podívat na Niallovo tělo. Když se trhaně klaněl, nedíval se skoro na nic jiného.

„Zdá se, že nakonec budeš naším dalším velícím kapitánem,“ poznamenal Asunawa, když Balwer odešel.

„Zdá se,“ ucedil Valda suše. Vedle Niallovy ruky ležel proužek papíru, jaký se používal při posílání zpráv po holubech. Valda se sklonil, aby ho zvedl, a pak znechuceně vydechl. Papír ležel v kaluži vína. Ať už na něm bylo napsáno cokoliv, bylo to ztraceno, inkoust se rozpil.

„A ruka dostane Morgasu, až ji nebudeš potřebovat.“ To rozhodně nebyla otázka.

„Předám ti ji osobně.“ Třeba se podaří zařídit něco, co by na chvíli ukojilo Asunawovy choutky. Taky by to mohlo zajistit, že Morgasa bude přístupnější. Valda pustil kus papíru na Niallovu mrtvolu. Starý vlk s věkem ztratil lstivost i odvahu, a teď bude na Eamonu Valdovi, aby čarodějnice a jejich falešného Draka přivedl k poslušnosti.

Gawyn, polehávající na břiše na kopci, pozoroval pod odpoledním sluncem tu katastrofu. Dumajské studny ležely celé míle daleko na jihu za zvlněnou plání a nízkými kopci, ale on pořád viděl kouř stoupající z hořících vozů. Nevěděl, co se tam stalo po tom, kdy vedl průlom s tolika molodci, kolik jich jen dokázal sebrat. Vypadalo to, že al’Thor je ve velení; al’Thor a ti muži v černých kabátcích, kteří zcela zjevně usměrňovali, sráželi Aes Sedai i Aiely. V okamžiku, kdy si uvědomil, že sestry prchají, poznal, že je čas vypadnout.

Přál si, aby byl mohl al’Thora zabít. Za svou matku, kterou zabily jeho činy. Egwain to popírala, ale neměla žádný důkaz. Za svou sestru. Pokud Min říkala pravdu – měl ji přimět, aby tábor opustila s ním, ať už sama chtěla cokoliv. Ostatně bylo hodně věcí, které by byl rád dneska udělal jinak – jestli měla Min pravdu a Elain al’Thora miluje, pak její strašlivý osud byl dostatečným důvodem pro jeho zabití. Aielové to možná udělali za něj. Nicméně o tom pochyboval.

Se zatrpklým smíchem zvedl trubičku dalekohledu. Na jednom zlatém proužku byl nápis. „Od Morgasy, královny Andoru, milovanému synu Gawynovi. Kéž je živým mečem pro svou sestru a Andor.“ Nyní to byla pěkně hořká slova.

Nebylo tu nic k vidění kromě spálené trávy a malých hájků rostoucích daleko od sebe. Stále vál nárazový vítr a zvedal vlny prachu. Občas se v brázdách mezi plochými kopečky něco objevilo, pohybovali se tam lidé. Gawyn si byl jistý, že to jsou Aielové. S krajinou splývali až příliš dobře, aby to mohli být zeleně odění molodci. Světlo dej, aby jich uniklo víc, než kolik se mu jich podařilo dostat ven.

Byl hlupák. Měl al’Thora zabít. Měl ho zabít. Ale nemohl. Ne proto, že to byl Drak Znovuzrozený, ale proto, že Egwain slíbil, že proti al’Thorovi nezvedne ruku. Jako bezvýznamná přijatá zmizela z Cairhienu a zanechala mu jen dopis, který četl pořád dokola, až se mu papír podél záhybu trhal v rukou. Nepřekvapilo by ho, kdyby zjistil, že jde al’Thorovi na pomoc. Nemohl slovo porušit, a už vůbec ne slovo dané ženě, již miloval. Slovo dané jí nikdy. Ať už ho to bude stát cokoliv. Doufal, že přijme kompromis, který udělal se svou ctí, že proti němu nezvedne ruku, ale ani mu nepomůže. Světlo dej, aby se ho na tohle nikdy nezeptala. Říká se, že láska mužům plete hlavy, a on byl toho důkazem.

Náhle si přitiskl dalekohled k oku, protože na pláň vycválala žena na vysokém vraníku. Nerozeznal její tvář, ale žádná služka by na sobě neměla šaty s rozstřiženou jezdeckou sukní. Takže aspoň jedné Aes Sedai se podařilo uniknout. Když z pasti vyvázly sestry, třeba se to podařilo i dalším molodcům. S trochou štěstí je najde dřív, než je v malých skupinkách pobijí Aielové. Nejdřív tu ale byla ta sestra. Mnohem raději by dál pokračoval bez ní, ale nechat ji tu samotnou, aby ji možná zasáhl šíp, který ani neuvidí, to nemohl dovolit. Právě když se začal zvedat, aby na ni zamával, kůň klopýtl a upadl a jezdkyně mu přeletěla přes hlavu.

Gawyn zaklel, a pak znovu, když v dalekohledu uviděl, jak koni z boku trčí šíp. Spěšně prohlédl kopce a spolkl další kletbu. Na pahorku stály asi dva tucty zahalených Aielů a dívaly se na ležícího koně a jezdkyni. Od Aes Sedai nebyli ani sto kroků. Gawyn se rychle podíval zpátky. Sestra se nejistě zvedala na nohy. Pokud vezme rozum do hrsti a použije jedinou sílu, těch pár Aielů by jí nemělo ublížit, zvlášť pokud se před dalšími šípy schová za koněm. Přesto by se cítil lépe, kdyby byla s nimi. Skulil se z hřebene, aby ho Aielové pokud možno nezahlédli, a sklouzl po odvráceném svahu, až se mohl postavit.

Přivedl na jih pět set osmdesát jednoho molodce, skoro každého, jenž se cvičil dost dlouho, aby mohl opustit Tar Valon, ale teď na koních v dolíku čekaly necelé dvě stovky mužů. Než došlo k pohromě u Dumajských studní, byl si jistý, že existuje plán, aby on a molodci zahynuli a do Věže se již nikdy nevrátili. Důvod netušil, ani jestli je to nápad Elaidy nebo Galiny, ale uspěl dost dobře, byť ne přesně tak, jak to dotyčná intrikánka myslela. Nebylo divu, že by raději pokračoval v cestě bez Aes Sedai, kdyby si mohl zvolit.

Zastavil se u vysokého bílého valacha s mladým jezdcem. Mladým, jako byli všichni molodci – mnozí se ještě neholili častěji než každý třetí den, a pár jich dokonce i tohle pořád jen předstíralo – ale Jisao měl na límci stříbrnou vížku, což ho označovalo za veterána z bojů, kdy byla svržena Siuan Sanče, a pod šaty jizvy z dalších bojů. Byl jedním z těch, kteří většinu rán ještě mohli břitvu nechávat v pouzdře. Jeho tmavé oči však patřily muži o třicet let staršímu. Gawyna napadlo, jak asi vypadají jeho oči.

„Jisao, musíme vytáhnout jednu sestru z…“

Na návrší na západě přiklusala asi stovka Aielů a překvapeně se zarazila, když dole uviděla molodce, avšak ani překvapení, ani přesila molodců je nezadržely. V mžiku měli všichni zahalené tváře a hnali se dolů ze svahu. S oštěpy se vrhali na koně stejně často jako na jezdce, pracovali ve dvojicích. Ale pokud Aielové věděli, jak bojovat s muži na koních, molodcům se nedávno dostalo tvrdé lekce, jak bojovat s Aiely, a ti, kdo se učili pomalu, v jejich řadách dlouho nepřežili. Někteří muži měli dlouhá kopí zakončená půl loktem oceli s příčkou, aby hlavice nezajela příliš hluboko, a všichni uměli používat meče stejně dobře jako kdokoliv až na mistra šermíře. Bojovali po dvojicích a trojících, každý muž hlídal záda druhému, a neustále udržovali zvířata v pohybu, aby jim Aielové nemohli přeříznout podkolenní šlachy. Jen těm nejrychlejším Aielům se podařilo prorazit do kruhu vířící oceli. Koně s válečným výcvikem byli sami zbraněmi, kopyty rozbíjeli lebky, zuby chytali muže a třásli s nimi jako pes s krysou, dokázali člověku utrhnout kus obličeje. Koně při boji řehtali a muži chrčeli námahou, řvali vzrušením, jež se člověka v bitvě zmocní, vzrušením, které říkalo, že jsou ještě naživu a dožijí se příštího východu slunce, i kdyby se měli brodit po pás v krvi. Křičeli, když zabíjeli, křičeli, když umírali. Nebyl v tom moc velký rozdíl.

Gawyn však neměl čas se dívat či poslouchat. Jelikož byl jediný opěšalý molodec, přitahoval pozornost. Mezi jezdci se protáhly tři postavy v cadin’sorech a vrhly se na něj s připravenými oštěpy. Aielové ho nejspíš považovali za snadnou kořist, když byli tři na jednoho. Gawyn je zklamal. Hladce tasil meč, pak stejně hladce přešel od Sokola vrhajícího se na kořist přes Liánu ovíjející dub po Měsíc stoupající nad jezera. Třikrát cítil náraz v zápěstích, když se čepel střetla s tělem, a takhle rychle skončili všichni tři zahalení Aielové na zemi. Dva se ještě chabě pohybovali, ale byli vyřazení z boje stejně jako třetí. Další soupeř byl něco jiného.

Hubený chlapík, o dlaň vyšší než Gawyn, se pohyboval jako had, bodal oštěpem a mával přitom puklířem, aby odrazil údery meče, se silou, kterou Gawyn cítil až v ramenou. Tančící tetřev přešel ve Skládání vějíře, poté Dvořan poklepal vějířem, ale Aiel každou figuru odrazil za cenu škrábance na žebrech, kdežto Gawyn skončil s rýhou na stehně, když jen rychlým ukročením zabránil tomu, aby mu oštěp probodl nohu skrz.

Obcházeli se kolem dokola, nevšímajíce si toho, co se děje kolem nich. Gawynovi po noze stékala horká krev. Tu Aiel předvedl klamný výpad v naději, že ho vyvede z rovnováhy, a znovu klamal. Gawyn přešlapoval, meč držel chvíli vysoko, chvíli nízko, v naději, že muž bodne o kousek dál, než by měl.

Nakonec rozhodlo celou záležitost štěstí. Aiel najednou klopýtl a Gawyn mu probodl srdce dřív, než uviděl koně, který do něj nacouval.

Kdysi by cítil lítost. Vyrostl ve víře, že když už spolu dva muži musejí bojovat, souboj by měl proběhnout se ctí a čistě. Přes půl roku bojů a šarvátek ho však poučilo. Šlápl Aielovi na prsa a vyrval meč z rány. Nebylo to ušlechtilé, zato však rychlé, a opozdit se v boji často znamenalo smrt.

Jenže když meč uvolnil, nebylo už třeba spěchat. Muži leželi na zemi, molodci i Aielové, někteří sténali, jiní byli nehybní, a zbytek Aielů mířil k východu se dvěma tucty molodců za zadkem, včetně několika, kteří už by měli mít rozum. „Stát!“ zařval Gawyn. Jestli se ti hlupáci nechají oddělit, Aielové je rozsekají na psí žrádlo. „Žádné pronásledování! Stát, řekl jsem! Stát, Světlo vás spal!“ Molodci se váhavě stáhli.

Jisao otočil svého valacha. „Jenom je napadlo, že si přes nás prosekají cestu tam, kam měli namířeno, můj pane.“ Z meče mu odkapávala krev.

Gawyn chytil otěže svého ryzáka a vyhoupl se do sedla, čištěním a vracením meče do pochvy se nezdržoval. Nebyl čas zjišťovat, kdo zemřel a kdo by mohl přežít. „Zapomeňte na ně. Ta sestra na nás čeká. Hale, vezmi si svůj půloddíl a dohlídni na raněné. A dávej si pozor na Aiely. Že umírají, ještě neznamená, že jsou vyřízení. Zbytek za mnou.“ Hal zasalutoval mečem, ale Gawyn už pobízel hřebce ostruhami.

Šarvátka netrvala dlouho, ale jakkoliv byla krátká, byla vlastně příliš dlouhá. Když Gawyn dojel na vrcholek kopce, viděl už jen mrtvého koně s vybranými sedlovými brašnami. Pátrání s dalekohledem nepřineslo ani stopy po sestře, Aielech ani čemkoli živém. Pohyboval se tu jen větrem unášený prach a šaty na zemi vedle koně se vzdouvaly ve větru. Žena musela utíkat, aby tak rychle zmizela z dohledu.

„Nemohla se dostat moc daleko, i kdyby utíkala,“ poznamenal Jisao. „Když uděláme rojnici, najdem ji.“

„Hledat budeme, až se postaráme o raněné,“ prohlásil Gawyn důrazně. Nehodlal své muže rozdělit, když se tu potulovali Aielové. Do západu slunce zbývalo ještě pár hodin a on se chtěl předtím pořádně utábořit někde nahoře. Bylo by docela dobré, kdyby našel sestru nebo dvě. Někdo bude muset vysvětlit tuhle katastrofu Elaidě, a on by byl mnohem raději, kdyby jejímu hněvu čelila nějaká Aes Sedai.

S povzdechem otočil ryzáka a sjel dolů, aby se podíval, jaký účet si řezník napočítal tentokrát. To byla jeho první skutečná lekce jako vojáka. Vždycky musíte zaplatit řezníkovi. Měl pocit, že brzy bude platit ještě vyšší účty. V tom, co přicházelo, svět na Dumajské studny brzy zapomene.

Kapitola 1

Veliké chasaline

Kolo času se otáčí, a jak věky přicházejí a odcházejí, zanechávají za sebou vzpomínky, z nichž se stávají pověsti. Pověsti vyblednou v mýty, a dokonce i mýty jsou již dávno zapomenuty, když věk, jenž je zrodil, znovu nadejde. V jednom věku, jejž někteří nazývají třetím, věkem, který má teprve teprve nastat, věkem dávno minulým, se ve velkém lese zvaném Brémský zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá začátků ani konců. Byl to však nějaký začátek.

Na sever a východ ten vítr vál, když spalující slunce stoupalo po bezmračné obloze, na sever a východ mezi uschlými stromy s hnědým listím a holými větvemi, skrz roztroušené malé vísky, kde se vzduch tetelil vedrem. Vítr nepřinášel úlevu, ani náznak deště, natož sněhu. Na sever a východ vál, kolem starobylého oblouku z jemně opracovaného kamene, o němž někteří tvrdili, že to bývala brána velikého města, a jiní zas, že památník nějaké dávno zapomenuté bitvy. Na mohutných kamenech zůstaly jenom omšelé, nečitelné pozůstatky nápisů, němě vypovídající o ztracené slávě bájné Koremandy. Na dohled oblouku se po Tarvalonské silnici ploužilo jen pár vozů a lidé, jdoucí pěšky, si chránili oči před prachem, který zvedala kopyta koní, kola povozů a vítr. Většinou ani neměli ponětí, kam vlastně jdou, věděli jenom, že svět zřejmě metá kozelce a veškerý pořádek končí, pokud už nebyl pryč. Některé poháněl dál strach, jiné přitahovalo něco, co tak docela neviděli a čemu nerozuměli, a většina z nich se navíc bála.

Vítr letěl dál, pokračoval přes šedozelenou Erinin a popohnal lodě, které stále ještě obchodovaly mezi jihem a severem, protože dokonce i v těchto časech se muselo obchodovat, ačkoliv si nikdo nemohl být jistý, kde je bezpečné obchodovat. Na východ od řeky začínaly hvozdy řídnout a nakonec ustoupily před zvlněnými pahorky pokrytými hnědou trávou, na troud vyschlou, s malými hájky stromů rostoucími řídce tu a tam. Na vrcholku jednoho z těch kopců stál kruh vozů, mnohá plachta byla ohořelá či úplně shořela přímo na železných obručích. Na narychlo vyrobené žerdi, odseknuté z uschlého stromku a přivázané k holé obruči na voze, aby byla výš, vlála karmínová vlajka s černobílým kotoučem uprostřed. Praporec Světla, tak ho někteří nazývali, či al’Thorův praporec. Ostatní pro něj měli hrozivější jména a chvěli se, když je šeptem vyslovovali. Vítr za prapor zatahal a rychle přeletěl dál, jako by byl rád, že je pryč.

Perrin Aybara seděl na zemi, širokými zády se opíral o kolo vozu a přál si, aby vítr vydržel. Na okamžik se ochladilo. A jižní vítr mu z chřípí vyčistil pach smrti, pach, jenž mu připomínal, kde by měl být, poslední místo, kde by chtěl být. Mnohem lepší to bylo tady, v kruhu vozů, zády k severu, kde na to mohl alespoň na chvíli zapomenout. Zbývající vozy včera vytáhli na kopec, odpoledne, když muži sebrali sílu udělat víc než děkovat Světlu za to, že ještě dýchají. Teď opět vyšlo slunce, a s ním přišlo horko.

Perrin se podrážděně poškrábal v krátkém kudrnatém vousu. Čím víc se potil, tím víc ho vousy svědily. Po tvářích každého, koho viděl, kromě Aielů, se řinul pot a voda teď byla skoro míli daleko na sever. Ale stejně tak hrůza a zápach. Většina to považovala za dobrý obchod. Měl by jít konat svou povinnost, ale ani pocit viny ho nedokázal zvednout. Dneska byly Veliké chasaline a doma ve Dvouříčí by celý den slavili a celou noc tancovali. Den vzpomínek, kdy si měli lidé připomenout vše dobré v životě, a každý, kdo by si postěžoval, mohl skončit s kbelíkem vody na hlavě, aby se smyla smůla. Tohle rozhodně nikoho nepotěšilo, když bylo počasí, jaké být mělo, avšak teď by bylo vědro vody radostí. Na člověka, který měl tolik štěstí, že byl naživu, mu připadalo pozoruhodně těžké přijít na nějaké dobré myšlenky. Včera o sobě zjistil pár věcí. Nebo to možná bylo dnes ráno, poté co bylo vše dokonáno. Pořád ještě cítil pár vlků, hrstku těch, kteří přežili a nyní byli na cestě někam jinam, daleko odtud, daleko od lidí. V táboře se o vlcích stále mluvilo, velice znepokojeně se spekulovalo, odkud se objevili a proč. Několik lidí věřilo, že je povolal Rand. Většina si myslela, že Aes Sedai. Aes Sedai neřekly, co si myslí. Vlci mu nedávali nic za vinu – co se stalo, stalo se – jenže on v sobě neměl jejich odevzdanost osudu. Přišli, protože je zavolal. Ramena, dost široká, aby vypadal menší, než ve skutečnosti byl, měl svěšená pod tíhou zodpovědnosti. Občas zaslechl další vlky, ty, kteří nedorazili a teď říkali opovržlivě těm, kteří přišli: „Tohle vzejde z toho, když se zapleteš s dvounožci. Nic jiného se nedá čekat.“

Dalo mu námahu udržet si svoje myšlenky pro sebe. Chtěl výt, že ti opovržliví mají pravdu. Chtěl být doma, ve Dvouříčí. Naděje byla malá, možná se už domů nikdy nevrátí. Chtěl být se svou ženou, kdekoliv, a aby všechno bylo jako předtím. Naděje na to byla pramalá, nejspíš žádná. Mnohem víc než stesk po domově, mnohem víc než vlci ho uvnitř užíraly starosti o Faile, jako fretka snažící se mu prokousat do žaludku. Skutečně se tvářila, že je ráda, když ho viděla opouštět Cairhien. Co si s ní jenom počne? Nenapadala ho slova, jimiž by popsal, jak moc svou manželku miluje a potřebuje ji, jenomže ona žárlila tam, kde neměla důvod, byla ublížená, když jí nic neudělal, a zlobila se, když nechápal proč. Musí něco podniknout, ale co? Odpověď mu unikala. Opatrné myšlení, nic víc neměl, kdežto Faile byla jako rtuť.

„Aielové by je měli trochu oblíct,“ zamumlal Aram dost přísně a mračil se do země. Dřepěl opodál a trpělivě držel otěže dlouhonohého šimla. Málokdy se od Perrina vzdaloval. Meč, upevněný na zádech, se srážel s cikánským kabátem se zelenými pruhy, který měl v horku rozepnutý. Stočený šátek kolem hlavy bránil, aby mu pot stékal do očí. Kdysi si o něm Perrin myslel, že je na muže téměř příliš pohledný. Teď se v něm však usadila bezútěšná temnota a často se mračil. „Nesluší se to, urozený pane Perrine.“

Perrin váhavě zahnal myšlenky na Faile. Časem to rozlouskne. Musí. Nějak. „To je jejich způsob, Arame.“

Aram se zašklebil, jako by si chtěl odplivnout. „No, není to slušný. Asi je to udržuje v klidu – nikdo by takhle daleko neutekl ani nedělal potíže – ale není to slušný.“

Všude byli samozřejmě Aielové. Vysocí povznesení muži v šedozelenohnědém odění, a jediná výrazně barevná věc, kterou nosili, byl pruh červené látky kolem spánků, s černobílým kotoučem na čele. Siswai’aman, tak si říkali. Občas mu to slovo cosi připomnělo, odněkud by ho měl znát. Zeptal se jednoho z Aielů a ten se na něj podíval, jako by blábolil nesmysly. Jenomže oni si nevšímali ani těch pruhů červené látky. Žádná Děva oštěpu šarlatovou čelenku nenosila. Ať byla bělovlasá nebo vypadala, jako by právě odrostla matčiným sukním, každá Děva se kolem plížila a vrhala na siswai’aman vyzývavé pohledy, jež nějak vypadaly samolibě, kdežto muži jejich pohledy opětovali klidně a byli cítit téměř hladem, podle pachu všech to byla otázka žárlivosti, ačkoliv kvůli čemu na sebe žárlili, to si Perrin neuměl představit. Ať to bylo cokoliv, nebylo to nic nového a oni se kvůli tomu zřejmě nehodlali začít hned prát. Mezi vozy bylo i pár moudrých, v bachratých sukních a bílých jupkách, s tmavými loktušemi navzdory horku, a třpytivými náramky i náhrdelníky ze zlata a slonoviny, vyrovnávajícími jejich jinak prostý oděv. Některé z nich chování Děv a siswai’aman bavilo, jiné rozčilovalo. Všichni – moudré, Děvy i siswai’aman – si nevšímali Šaidů stejně, jak by Perrin ignoroval stoličku či houni.

Aielové včera zajali asi dvě stě Šaidů, muže i Děvy – vzhledem k tomu, kolik jich tu bylo, to nebylo nic moc – a ti se volně pohybovali po táboře. Perrin by se cítil mnohem lépe, kdyby byli pod stráží. A v šatech. Místo toho nosili vodu a běhali s posílkami, nazí jako v den, kdy se narodili. K ostatním Aielům se chovali pokorně jako myšky. Každému jinému se dostalo pyšného vzdorovitého pohledu, že si jich dotyčný vůbec všiml. Perrin nebyl jediný, kdo se jich snažil nevšímat, a Aram nebyl jediný, kdo bručel. Hodně dvouříčských mužů v táboře dělalo jedno, druhé nebo obojí. Hodně Cairhieňanů málem ranila mrtvice, kdykoliv některého Šaida spatřili. Mayenerové jenom vrtěli hlavami, jako by to celé byl vtip. A vyvalovali oči na ženské. Měli stejně málo studu jako Aielové, tihle Mayenerové.

„Gaul mi to vysvětlil, Arame. Víš přece, co je to gai’šain, viď? Víš o ji’e’toh, jak musejí sloužit rok a den a to všechno?“ Druhý muž kývl, což bylo dobře. Perrin toho sám vlastně moc nevěděl. Když mu Gaul vysvětloval aielské způsoby, obvykle z toho byl ještě zmatenější. Gaul si vždycky myslel, že všechno je nad slunce jasnější. „No, a gai’šainové nesmějí nosit nic, co může nosit algai’d’siswai – to znamená ‚bojovník s oštěpy‘,“ dodal, když se Aram tázavě zamračil. Náhle si uvědomil, že se upřeně dívá na jednoho ze Šaidů, klusajícího zhruba jejich směrem. Byla to vysoká mladá žena, zlatovlasá a hezká i přes dlouhou tenkou jizvu na tváři a další jizvy jinde. Byla velmi hezká a velmi nahá. Drsně si odkašlala a on odtrhl zrak. Cítil, jak rudne. „No, proto jsou… na tom takhle. Gai’šainové nosí bílý šaty, a tady žádný nemají. Je to prostě jejich způsob.“ Světlo spal Gaula a spal i jeho vysvětlování, pomyslel si. Mohli by je něčím přikrýt!

„Perrine Zlatooký,“ ozval se ženský hlas, „Karahuin se ptá, přeješ-li si vody.“ Aram zrudl a v dřepu se prudce otočil, aby k ní byl zády.

„Ne, děkuju.“ Perrin nemusel vzhlédnout, aby věděl, že je to ta zlatovlasá šaidská žena. Dál upíral zrak do prázdna, a hlavně jiným směrem. Aielové měli zvláštní smysl pro humor a Děvy oštěpu – Karahuin byla Děva – ten nejzvláštnější. Rychle si všimli, jak mokřiňané reagují na Šaidy – nakonec by museli být slepí, aby jim to uniklo – a náhle posílali gai’šainy k mokřiňanům hlava nehlava, a mohli se potrhat smíchy ze všech těch ruměnců a koktání a občas i křiku. Perrin si byl jistý, že ho Karahuin a její kamarádky právě pozorují. Tohle bylo aspoň podesáté, kdy některou gai’šainku poslaly, aby se zeptala, jestli nechce vodu, náhradní brousek nebo nějakou jinou zatracenou hloupost.

Náhle ho cosi napadlo. Mayenerové tímhle byli obtěžováni zřídka. Hrstka Cairhieňanů se očividně dívala s potěšením, i když ne tak otevřeně jako Mayenerové, a taky někteří ze starších Dvouříčských, kteří by měli mít rozum. Podstatné ale bylo, že pokud Perrin věděl, žádný z nich nedostal druhou falešnou zprávu. Na druhou stranu ti, kdo reagovali nejvíc… Cairhieňané, kteří nejhlasitěji vykřikovali o neslušnosti, a dva tři mladší Dvouříčané, kteří se zakoktávali a červenali tak silně, až se zdálo, že se roztečou, ty obtěžovali, dokud neuprchli pryč od vozů…

Perrin s námahou vzhlédl gai’šaince do tváře. Do očí. Soustřeď se na její oči, říkal si zoufale. Měla je zelené a velké, a vůbec ne pokorné. Byla z ní cítit čistá zuřivost. „Poděkuj za mě Karahuin a vyřiď jí, že mi můžeš namazat náhradní sedlo, jestli jí to nebude vadit. A nemám žádnou čistou košili. Nebude jí vadit, když mi vypereš nějaký prádlo?“

„Nebude jí to vadit,“ odvětila žena sevřeným hlasem, otočila se a odklusala pryč.

Perrin se prudce zadíval jinam, ačkoliv mu její obraz zůstával před očima. Světlo, Aram měl pravdu! Avšak s trochou štěstí by právě mohl zarazit další takové návštěvy. Bude to muset vysvětlit Aramovi a Dvouříčským. Třeba poslechnou i Cairhieňané.

„Co si s nimi počnem, urozený pane Perrine?“ Aram, stále odvrácený, už nemluvil o gai’šainech.

„To musí rozhodnout Rand,“ prohlásil Perrin pomalu a uspokojení se vytrácelo. Možná bylo divné považovat lidi, potulující se kolem bez šatů, za malý problém, ten druhý však byl rozhodně větší. A on se mu vyhýbal stejně důrazně jako tomu, co leželo na severu.

Na druhé straně kruhu vozů seděly na zemi téměř dva tucty žen. Všechny byly dobře oblečené na cestu, mnohé byly v hedvábí, většina měla lehké pláště proti prachu, ale na žádné tváři se neobjevila ani kapka potu. Tři vypadaly dost mladé, že by je předtím, než se oženil s Faile, mohl i požádat o tanec.

Teda kdyby nebyly Aes Sedai, pomyslel si trpce. Kdysi s jednou Aes Sedai tancoval, a málem spolkl vlastní jazyk, když si uvědomil, koho že to otočil. A to byla přítelkyně, pokud se to slovo dalo použít u Aes Sedai. Jak nová by Aes Sedai musela být, abych u ní poznal věk? Ostatní vypadaly samozřejmě bezvěce, mohlo jim být dvacet i čtyřicet, věk se měnil mezi dvěma pohledy, nikdy nebyl jistý. Tohle říkaly jejich tváře, ačkoliv některé měly ve vlasech šediny. S Aes Sedai se to prostě nedalo poznat. Nic se u nich nedalo poznat.

„Aspoň tyhle už neznamenají nebezpečí,“ zabručel Aram a trhl hlavou ke třem sestrám kousek stranou od ostatních.

Jedna plakala, s tváří na kolenou, druhé dvě roztřeseně hleděly do prázdna, jedna z nich si nepřítomně popotahovala sukni. Včera vypadaly v podstatě stejně. Aspoň už žádná nevřískala. Pokud to Perrin pochopil, čímž si nebyl tak úplně jistý, byly nějak utišeny, když se Rand osvobodil. Už nikdy nebudou znovu usměrňovat jedinou sílu. Pro Aes Sedai by nejspíš bylo lepší být mrtvá.

Perrin by čekal, že je budou ostatní Aes Sedai utěšovat, nějak se o ně postarají, ale většina si těch tří vůbec nevšímala, ačkoliv se trochu příliš okatě dívaly kamkoliv jinam, jen ne na ně. A utišené Aes Sedai zase odmítaly vzít na vědomí ostatní. Aspoň na začátku k nim přistoupilo pár sester, každá sama za sebe, na pohled klidné, avšak ostře páchnoucí odporem a nechutí, za svou námahu však nic nedostaly, ani slovo, ani pohled. Dnes ráno už se k nim žádná nepřiblížila.

Perrin potřásl hlavou. Aes Sedai zřejmě měly spoustu práce s ignorováním toho, co nechtěly vzít na vědomí. Například mužů v černých kabátcích, stojících nad nimi. Na každou sestru tu byl jeden aša’man, dokonce i pro ty tři, které byly utišeny, a ani nemrkli. Aes Sedai se zase dívaly za ně nebo skrz ně, jako by vůbec neexistovali.

Byla to docela fuška. On nedokázal na aša’many zapomenout, a to jeho nehlídali. Byli tu muži nejrůznějšího stáří, od kluků, co jim ještě teklo mlíko po bradě, po šedovlasé, plešatějící dědky, a nebezpeční nebyli kvůli svým pochmurným černým kabátcům s vysokými límci, ani mečům, jež nosili u pasu. Každý aša’man mohl usměrňovat, a nyní nějak bránili v usměrňování Aes Sedai. Muži, kteří vládli jedinou silou, přízraky z nočních můr. Rand to taky dokázal, samozřejmě, jenže to byl Rand, a kromě toho Drak Znovuzrozený. Z těchhle chlapíků se Perrinovi ježily vlasy.

Přeživší strážci zajatých Aes Sedai seděli opodál pod další stráží, kterou tvořilo asi třicet ozbrojenců urozeného pána Dobraina v cairhienských zvonových přilbách a stejně tolik mayenerských okřídlených gardistů v červených kyrysech, a všichni byli ve střehu, jako kdyby hlídali levharty. Za daných okolností to byl odpovídající přístup. Bylo tu víc strážců než Aes Sedai. Hodně zajatkyň bylo zjevně ze zeleného adžah. Strážných bylo víc než strážců, o hodně víc, ale možná ani to by nakonec nestačilo.

„Světlo dej, aby nám už ta banda nezpůsobila další hoře,“ zamumlal Perrin. Dvakrát během noci se strážci pokusili uprchnout. Tyhle výbuchy však popravdě potlačili spíš aša’manové než Cairhieňané či Mayenerové, a nebyli při tom zrovna mírní. Žádného ze strážců nezabili, ale aspoň tucet měl zpřelámané kosti, a žádné sestře zatím nedovolili je vyléčit.

„Jestli se pán Drak nedokáže rozhodnout,“ podotkl Aram tiše, „možná by to měl udělat někdo jiný. Aby ho ochránil.“

Perrin se na něj podíval koutkem oka. „Jak rozhodnout? Sestry jim nařídily, ať se už o nic nepokoušejí, a oni svý Aes Sedai poslouchají.“ Zlámané kosti, nezlámané kosti, jakkoliv byli odzbrojení, s rukama svázanýma za zády, strážci pořád vypadali jako vlčí smečka čekající jenom na rozkaz vedoucího vlka k útoku. Žádný si v klidu neodpočine, dokud jeho Aes Sedai nebude volná, nebo možná dokud nebudou volné všechny sestry. Aes Sedai a strážci, hranice hezky suchého dřeva připraveného vzplanout. Ale dokonce ani strážci a Aes Sedai nebyli pro aša’many vážným soupeřem.

„Nemyslel jsem strážce.“ Aram zaváhal, potom se pošoupl blíž k Perrinovi a ještě ztišil hlas, do drsného šepotu. „Aes Sedai unesly pána Draka. Nemůže jim věřit, už nikdy, ale ani neudělá, co musí. Kdyby umřely dřív, než by se to dozvěděl…“

„O čem to mluvíš?“ Perrin se málem udávil a prudce se narovnal. Nikoliv poprvé ho napadlo, jestli v druhém muži zbyla aspoň špetka z Cikána. „Jsou bezmocný, Arame! Bezmocný ženy!“

„Jsou to Aes Sedai.“ Tmavé oči před Perrinovýma zlatýma neuhnuly. „Nedá se jim věřit a nemůžou se jen tak pustit. Jak dlouho udržíš Aes Sedai proti jejich vůli? Dělají to, co dělají, mnohem dýl než aša’mani. Musejí toho vědět víc. Jsou pro pána Draka nebezpečný, i pro tebe, pane Perrine. Viděl jsem, jak se na tebe koukají.“

Na druhém konci vozového kruhu se mezi sebou sestry bavily šeptem, který ani Perrin nezaslechl, a nakláněly se k sobě. Občas se na něj a na Arama některá podívala. Na něj, ne na Arama. Zachytil několik jmen. Nesune Bihara. Erian Boroleos a Katerina Alruddin. Koiren Saeldain, Sarene Nemdahl a Elza Penfell. Janine Pavlara, Beldeine Nyram, Marith Riven. Ty poslední byly mladé sestry, ale ať mladé či bezvěké, pozorovaly ho s tvářemi tak klidnými, až se zdálo, že mají i přes aša’many navrch. Porazit Aes Sedai není snadné; přinutit je porážku přiznat zhola nemožné.

Perrin otevřel pěsti a položil ruce na kolena. Působil klidně, přestože se tak zdaleka necítil. Ony věděly, že je ta’veren, jeden z mála lidí, kolem nichž se na čas otáčí sám vzor. Horší bylo, že věděly, že je k Randovi připoután nějakým způsobem, jemuž nikdo nerozuměl, a nejméně ze všeho on a Rand. Nebo Mat. Mat do toho byl zapletený taky, další ta’veren, ačkoliv ani on, ani Perrin nebyli tak silní jako Rand. Kdyby dostaly sebemenší šanci, tyhle ženy by ho – a Mata – strčily do Bílé věže stejně rychle jako Randa, svázané jako kozy před příchodem lva. A ony Randa unesly, chovaly se k němu hrozně. Aram měl pravdu v jedné věci. Nedá se jim věřit. Ale to, co Aram navrhoval – nebude – nesmí! – schvalovat. Z toho pomyšlení mu nebylo nejlépe.

„Už o tom nechci slyšet,“ zavrčel. Bývalý Cikán otevřel ústa, ale Perrin ho uťal. „Ani slovo, Arame, slyšíš mě? Ani slovíčko!“

„Jak můj pán Perrin velí,“ zamumlal Aram a sklonil hlavu.

Perrin si přál, aby mu viděl do tváře. Necítil z něho strach ani zášť. To bylo na celé věci nejhorší. Pach hněvu nebyl z Arama cítit, ani když navrhoval vraždu.

Na kola vedlejšího vozu se vyšplhala dvojice dvouříčských mužů, zadívala se přes vůz dolů z kopce k severu. Každému se na pravém boku ježil toulec plný šípů a pořádný nůž s dlouhou čepelí, skoro jako menší meč, měli u levého boku. Perrina sem z domova následovaly dobré tři stovky mužů. Perrin proklínal den, kdy ho první z nich nazval urozeným panem Perrinem, proklínal den, kdy se přestal snažit jim to zarazit. Dokonce i přes mumlání a zvuky obvyklé pro takhle velký tábor neměl problémy oba muže slyšet.

Tod al’Caar, o rok mladší než Perrin, si dlouze vydechl, jako by to, co leželo dole, uviděl poprvé. Perrin skoro cítil, jak hubeňour hýbe pusou. Todova matka ho pustila jenom kvůli cti, že její syn jde s Perrinem Zlatookým. „Slavný vítězství,“ prohodil Tod nakonec. „Tak jsme vyhráli. Že jo, Jondyne?“

Prošedivělý Jondyn Barran, pokroucený jako starý dub, byl mezi třemi stovkami bojovníků jedním z nejstarších. Byl nejlepším střelcem z celého Dvouříčí až na pantátu al’Thora a vůbec nejlepším lovcem, a byl v Dvouříčí jedním z nechvalně známých usedlíků. Jondyn nepracoval ani o den víc, než musel, od chvíle, kdy byl dost starý, aby opustil otcův statek. Lesy a lov byly to jediné, co ho zajímalo, tedy kromě přespřílišného pití o svátcích. Teď si odplivl. „Když říkáš, chlapče. A stejně to vyhráli ti zatracení aša’mani. A já říkám, dobře tak. Špatný je, že se neseberou a nejdou někam slavit.“

„Nejsou tak špatní,“ namítal Tod. „Mně by nevadilo stát se jedním z nich.“ To znělo spíš jako chvástání než jako pravda. Taky tím byl cítit. Perrin, aniž se podíval, si byl jistý, že si olizuje rty. Todova matka nejspíš ještě před pár lety používala příběhy o mužích, kteří dokážou usměrňovat, aby ho vystrašila. „Chci říct, Rand – teda pán Drak – pořád to zní divně, co? Že Rand al’Thor je Drak Znovuzrozenej a tak?“ Tod se zasmál, jen krátce a nejistě. „No, on může usměrňovat a nevypadá tak – není – totiž…“ Hlasitě polkl. „Kromě toho, co bychom si bez nich počali s těma Aes Sedai?“ Tohle už šeptal. Nyní byl cítit strachem. „Jondyne, co budeme dělat? Totiž, Aes Sedai jako zajatci?“

Stařík si znovu odplivl. A nenamáhal se ani ztišit hlas. Jondyn vždycky říkal, co si myslel, bez ohledu na to, kdo ho slyšel, další důvod, proč měl tak špatnou pověst. „Lepší by pro nás bylo, kdyby včera chcíply všechny, chlapče. Než to skončí, ještě za to zaplatíme. Dej na mě, že zaplatíme.“

Perrin ho přestal poslouchat, což nebylo snadné s tak dobrým sluchem. Nejdřív Aram a teď Jondyn a Tod, byť ne tak otevřeně. Světlo spal Jondyna! Ne, vedle toho muže možná i Mat vypadal pracovitě, jenomže když to on říkal nahlas, ostatní si to mysleli. Žádný muž z Dvouříčí by dobrovolně neublížil ženě, ale kdo další si přál, aby byly zajaté Aes Sedai mrtvé? A kdo by se mohl pokusit to přání splnit?

Znepokojeně se rozhlížel po kruhu vozů. Pomyšlení, že možná bude muset chránit zajaté Aes Sedai, nebylo příjemné, ale necouval před ním. Neměl Aes Sedai v lásce, to v žádném případě, a nejméně ze všeho tyhle, ale vyrostl v nevyslovované jistotě, že muž by měl podstoupit jakékoliv nebezpečí, aby ochránil každou ženu, nakolik mu to ona dovolí. Nebylo důležité, jestli ji má rád, dokonce ani to, jestli ji zná. Pravda, Aes Sedai dokázaly spoutat muže do kozelce devíti různými způsoby, když se pro to rozhodly, ale když teď byly odříznuté od jediné síly, byly stejné jako ostatní ženy. Měl potíže se na ně byť jen podívat. Dva tucty Aes Sedai. Dva tucty žen, které možná ani nevěděly, jak se bránit bez jediné síly.

Chvíli si prohlížel aša’manské strážné. Všichni se tvářili ponuře jako sama smrt. Až na ty tři, kteří dohlíželi na utišené ženy. Snažili se působit stejně přísně jako ostatní, ale pod tou snahou leželo něco jiného. Možná uspokojení. Kdyby jen byl dost blízko, aby zachytil jejich pach. Každá Aes Sedai byla pro aša’mana hrozbou. Možná byl opak taky pravdou. Možná by je jenom utišili. Z toho mála, co zachytil, znamenalo utišení pro Aes Sedai tolik co zabití, jenom to trvalo pár let, než si mrtvola lehla.

Ať už to bylo jakkoliv, usoudil nakonec váhavě, bude muset nechat aša’many Randovi. Mluvili pouze sami mezi sebou a s vězni a Perrin pochyboval, že by poslechli někoho jiného než Randa. Otázkou bylo, co řekne Rand? A co by mohl Perrin udělat, kdyby řekl něco špatného?

Perrin tento problém odložil a prstem se poškrábal ve vousech. Cairhieňané byli z Aes Sedai příliš nervózní, než aby uvažovali o tom, že by jim ublížili, a Mayenerové zase příliš uctiví, ale stejně na ně bude dávat pozor. Kdo by si pomyslel, že Jondyn zajde tak daleko? Mezi Cairhieňany a Mayenery měl Perrin jistý vliv, ačkoliv by o něj určitě přišel, kdyby si to důkladně promysleli. Vždyť ve skutečnosti byl pouhý kovář. Takže zůstávali Aielové. Perrin si povzdechl. Nebyl si jistý, jak velký vliv Rand u Aielů doopravdy má.

Když bylo kolem tolik lidí, bylo těžké zachytit jednotlivé pachy, on si však zvykl poznávat stejně tolik podle pachu jako podle toho, co mu řekly oči. Siswai’aman, kteří přišli dost blízko, byli cítit klidně, ale pozorně, pach byl nevzrušený a silný. Aes Sedai si na pohled nevšímali. Děvy páchly potlačeným vztekem, a když se podívaly na vězně, pach ještě zesílil. A moudré…

Všechny moudré, které sem přišly z Cairhienu, uměly usměrňovat, ačkoliv žádná neměla bezvěkou tvář. Perrin soudil, že jedinou sílu používají zřídka. Přesto, ať měly hladké líce jako Edarra, či vrásčitou tvář jako bělovlasá Sorilea, nosily se se sebevědomím, jímž se snadno vyrovnaly Aes Sedai. Většinou byly půvabné, většina byla vysoká, skoro tak vysoká jako aielští muži, a sester si zdánlivě vůbec nevšímaly.

Sorilea vězně přelétla pohledem, aniž se zastavila, a pokračovala v tichém hovoru s Edarrou a další moudrou, hubenou plavovlasou ženou, jejíž jméno Perrin neznal. Kdyby tak jen zaslechl, o čem se baví. Prošly kolem a na nevzrušených tvářích se jim nepohnul ani sval, ale jejich pach byla zcela jiná záležitost. Když Sorilea přelétla Aes Sedai pohledem, byla cítit chladně a vzdáleně, zachmuřeně a cílevědomě, a když promluvila k druhým dvěma, jejich pachy se změnily a byly stejné jako ten její.

„Skvělej zatracenej mišmaš,“ zavrčel Perrin.

„Potíže?“ zeptal se Aram, v dřepu se narovnal a pravou rukou hmátl po jílci meče s vlčí hlavou na hlavici, jenž mu trčel nad ramenem. Za velmi krátkou dobu zvládl zacházení s mečem přímo skvěle a nikdy ho neváhal použít.

„Žádný potíže, Arame.“ Nebyla to tak úplně lež. Perrin, vytržený ze zachmuřeného zahloubání, se na ostatní skutečně podíval poprvé. Na všechny dohromady. Nelíbilo se mu, co vidí, a Aes Sedai nebyly to nejhorší.

Cairhieňané a Mayenerové podezíravě pokukovali po Aielech, ovšem Aielové jim jejich podezíravost hojnou měrou opláceli, zvláště Cairhieňanům. Vlastně na tom nebylo nic překvapivého. Aielové měli koneckonců jistou pověst, že se příliš nepřátelí s nikým, kdo se narodil na téhle straně Páteře světa, a s Cairhieňany zvlášť. Prostou pravdou bylo, že se Aielové a Cairhieňané navzájem nenáviděli, že už to víc ani nebylo možné. Žádná strana své nepřátelství neodložila – v nejlepším případě se dalo říct, že je uvázáno na volném vodítku – přesto byl Perrin doteď přesvědčený, že ho udrží na uzdě. Kvůli Randovi, když už kvůli ničemu jinému. V táboře se však vznášelo napětí, díky němuž měli všichni nervy napjaté k prasknutí. Rand už byl volný a dočasné spojenectví bylo právě jen dočasné. Aielové při pohledu na Cairhieňany potěžkávali oštěpy a Cairhieňané zas zachmuřeně hmatali po mečích. Stejně tak Mayenerové, kteří s Aiely žádný spor neměli a nikdy s nimi nebojovali, s výjimkou aielské války, kdy s nimi bojovali všichni, ale kdyby přišlo na boj, nebylo pochyb, na čí stranu se přidají. A dvouříčtí muži nejspíš také.

Ponurá nálada však asi nejvíc ovlivnila aša’many a moudré. Černě odění muži nevěnovali Děvám a siswai’aman větší pozornost než Cairhieňanům, Mayenerům či Dvouříčanům, ale moudré sledovali se skoro stejně vražednými výrazy jako Aes Sedai. Nejspíš příliš nerozlišovali mezi jednou ženou, která vládne jedinou silou, a druhou. Každá mohla být nepřítel a nebezpečná. Třináct dohromady znamenalo smrtelné nebezpečí, a v táboře nebo opodál bylo přes devadesát moudrých. Aša’manů bylo víc než dvakrát tolik, přesto, kdyby se rozhodly, mohly by moudré napáchat značné škody. Ženy, které umějí usměrňovat, a přesto zřejmě šly za Randem. Zřejmě šly za Randem, nicméně to byly ženy, které umějí usměrňovat.

Moudré se na aša’many dívaly jen o maličko méně chladně než na Aes Sedai. Aša’manové byli muži, kteří mohli usměrňovat, ale šli za Randem. Šli za Randem, ale… Rand byl zvláštní případ. Podle Gaula se v proroctvích o jejich Kar’a’karnovi o Randově usměrňování nemluvilo, ale Aielové zjevně předstírali, že tahle nevhodná skutečnost prostě neexistuje. Aša’manové však v těch proroctvích nebyli vůbec. Muselo to být jako zjištění, že po vašem boku bojuje smečka vzteklých lvů. Jak dlouho zůstanou věrní? Možná by bylo lepší odložit je hned teď.

Zvrátil hlavu dozadu, opřel se o kolo vozu, pak zavřel oči a hruď se mu zvedala v tichém, neveselém smíchu. O Velikých chasaline mysli na dobré věci. Ať shořím, pomyslel si hořce, měl jsem jít s Randem. Ne, nejlepší bylo vědět, a lepší dřív než později. Co ale, ve Světle, bude dělat? Jestli se Aielové, Cairhieňané a Mayenerové na sebe vrhnou, nebo hůř, aša’manové a moudré… sud plný hadů, a jediný způsob, jak zjistit, kteří z nich jsou zmije, byl strčit dovnitř ruku. Světlo, kéž bych byl doma s Faile, mohl pracovat v kovárně a nikdo by mi zatraceně neříkal urozený pane.

„Tvůj kůň, urozený pane Perrine. Neřekl jsi, jestli chceš Tanečníka nebo Loudu, tak jsem osedlal…“ Pod Perrinovým zlatým pohledem Kenly Maerin couvl za šedého hřebce, jehož vedl.

Perrin ho pohybem ruky uklidnil. Nebyla to Kenlyho chyba. Co se nedalo napravit, muselo se přetrpět. „Jen klid, chlapče. Louda je v pořádku. Vybral jsi dobře.“ Velice nerad na Kenlyho mluvil takhle. Kenly, malý a podsaditý, byl jen stěží dost starý na to, aby se mohl oženit či odejít z domova – a rozhodně ne dost starý na tu řiďounkou bradku, kterou si snažil vypěstovat, jak napodoboval Perrina – a přesto v Emondově Roli bojoval s trolloky a včera si vedl dobře. Když ho ale pochválil Perrin zatracený Zlatooký, široce se zazubil.

Perrin vstal, zvedl sekeru, která ležela pod vozem, mimo dohled, na chvíli zapomenuta, a zasunul si topor do smyčky u pasu. Těžkou půlměsíčnou čepel vyrovnával silný zahnutý hrot. Ta věc byla vyrobena z jednoho jediného důvodu – pro zabíjení. Topor sekery mu až příliš dobře padl do ruky, aby byl klidný. Vzpomene si někdy, jak mu do ruky padlo dobré kovářské kladivo? Byly tu další věci kromě „urozeného pána Perrina“, jež už se možná nebudou dát změnit. Jeden přítel mu kdysi řekl, aby si tu sekeru nechal jen do chvíle, než ji začne používat rád. Z toho pomyšlení se i přes panující vedro zachvěl.

Vyhoupl se do Tanečníkova sedla, Aram vyskočil na svého bělouše, a seděl na koni s pohledem upřeným na jih, do kruhu vozů. Loial, přinejmenším o polovinu vyšší než nejvyšší Aiel, právě opatrně překročil oj vozu. Při jeho velikosti to vypadalo, že by při neopatrném kroku mohl těžkou oj klidně zlomit. Jako obvykle měl ogier v ruce knihu, založenou tlustým prstem, a objemné kapsy dlouhého kabátce mu nadouvalo další čtivo. Dopoledne strávil mezi několika ubohými stromy, o nichž tvrdil, že poskytují stín a klid, ale ať už tam byl jakýkoliv stín, horko na něj taky mělo vliv. Vypadal unaveně, kabátec měl rozepnutý, košili rozvázanou a holínky ohrnuté pod kolena. Nebo to možná bylo víc než jen horko. Těsně za vozy se zastavil, zadíval se na Aes Sedai a aša’many a neklidně zastříhal ušima se štětičkami na koncích. Očima velkýma jako podšálky zalétl k moudrým a znovu pohnul ušima. Ogierové byli na náladu místa citliví.

Když zahlédl Perrina, namířil si to za ním přes celý tábor. Perrin byl v sedle o dvě tři dlaně nižší než stojící Loial. „Perrine,“ zašeptal Loial, „tohle je všecko špatně. Není to správné, a kromě toho je to nebezpečné.“ Totiž na ogiera to bylo šeptem. Znělo to jako bzučení čmeláka velkého jako mastif. Některé Aes Sedai otočily hlavu.

„Nemohl bys mluvit trochu hlasitěji?“ prohodil Perrin skoro pro sebe. „Myslím, že to někdo v Andoru neslyšel. Teda v západním Andoru.“

Loial se zatvářil polekaně, pak se zamračil a dlouhé obočí se mu otřelo o tváře. „Já umím šeptat, víš.“ Tentokrát ho nebylo pravděpodobně slyšet dál než na tři kroky. „Co budeme dělat, Perrine? Je špatné držet Aes Sedai proti jejich vůli, špatné a pomýlené. Řekl jsem to předtím a řeknu to zas. A to není zdaleka to nejhorší. Pocit tady… jedna jiskra, a tohle místo vyletí jako náklad rachejtlí. Ví o tom Rand?“

„To nevím,“ odpověděl Perrin na obě otázky a ogier po chvíli váhavě kývl.

„Někdo to musí vědět, Perrine. Někdo musí něco udělat.“ Loial se podíval k severu, přes vozy, za Perrina, a Perrin věděl, že už se to dál nedá odkládat.

Neochotně otočil Tanečníka. Radši by si lámal hlavu s Aes Sedai, aša’many a moudrými, dokud by mu nevypadaly všechny vlasy, ale co se muselo udělat, to se udělat muselo. O Velikých chasaline mysli jen na dobré věci.