Přeložila Lucie Johnová

ETT LIV TILL

Copyright © Åsa Avdic 2023

All rights reserved.

Published by agreement with Ahlander Agency.

Translation © Lucie Johnová, 2025

ISBN 978-80-249-5692-3

Obsah

Poznámka autorky

První část

5. února 1921

1920, o rok dříve

1919

6. února 1921

1920

6. února 1921

1919

7. února 1921

1921

O mnoho dříve, 1903

1920

8. února 1921

1920

1919

8. února 1921

1919

1905

1920

1919

9. února 1921

1919

10. února 1921

1910–1916

11. února 1921

1919

1917

12. února 1921

Druhá část

1919

1919

1919

1920

1920

1920

1920

1920

Třetí část

12. února 1921

1921

1920

1921

1920

16. února 1921

1921

1920

1921

Čtvrtá část

1921

1921

6. února 1921

2023

Díky!

Every love story is a ghost story.

David Foster Wallace

Poznámka autorky

Veškeré podobnosti se skutečnými událostmi a lidmi nejsou čistě náhodné, ba právě naopak, některé osoby, které se v knize objevují, skutečně žily a některé z popisovaných událostí se doopravdy staly. Autorka si ovšem s životopisnými a historickými materiály dovolila zacházet s téměř pobuřující nepřesností, pustě si vymýšlí a nemá dokonce ani tolik slušnosti, aby se za toto své počínání styděla.

Mimoto by také ráda podotkla, že co se týká románů, nemusí to, že je něco smyšlené, ještě znamenat, že je to méně podstatné.

Emilovi.

Dokud nás smrt nerozdělí

a tak dále.

První část

Probuzení

5. února 1921

Rutin deník, 0. den

Už je to pět hodin, a přestože vím, že bych se zatím neměla znepokojovat, vrtá mi hlavou, proč ses mi ještě neozval.

Připadám si hloupě, když tohle píšu. Slyším v hlavě tvůj hlas, připomínáš mi, co jsi mi říkal: že to může chvíli trvat a že nevíš přesně, jak dlouho. Slíbil jsi mi ale, že budeš pracovat co nejrychleji a že mi dáš vědět, jakmile budeš hotov. Dala jsem ti své slovo, že budu trpělivá, a také mu hodlám dostát. Věřím ti. Jen je to čekání těžší, než jsem si myslela.

Jdu si lehnout.

1920, o rok dříve

Rutin deník

Koupila jsem si dnes šaty se spoustou knoflíčků. Koupila jsem si je i přesto, že byly moc drahé, protože jsem nedokázala vyhnat z hlavy představu, jak mi je rozepínáš. Pomaličku, knoflíček po knoflíčku, těma svýma velkýma rukama. Píšu to tady, ale tobě to neřeknu, protože se to nesluší, a ani nevím, co by se stalo, kdybys věděl, na co myslím. Možná by ti to bylo nepříjemné a stáhl by ses do sebe, možná by ale došlo k něčemu jinému, a tahle myšlenka mě děsí snad ještě víc. Nedokážu na to ale přestat myslet, a tak tu teď sedím, šaty rozložené na klíně, a pomalu knoflíčky hladím. Představuji si přitom, že moje ruce jsou tvoje ruce.

Dny pomalu plynou. Těším se na naše příští setkání a jenom doufám, že to na mě nebude až moc vidět.

Dnes v noci jsem se vzbudila a před očima mi tančila tvoje tvář. Bylo to tak zvláštní. Najednou jsem se probudila, jako by někdo v místnosti nahlas vyslovil tvoje jméno. Ležela jsem pak potmě a myslela na tebe. Nedokážu si přesně vybavit, jak vypadáš, pamatuji si tě jako rozbité zrcadlo. Jasně vidím stíny pod očima u kořene nosu, skráně, linii brady, která s postupujícími lety a působením blahobytného života, vína a jídla začíná povolovat. Když jsme se viděli naposledy, byl jsi poněkud neoholený, vousy jsi měl rozježené jako nějaký přístavní dělník. Vidím šedé pramínky ve vousech, vidím zub nalevo od řezáků, špičák, který je v čelisti zasazený trochu křivě. Všechny tyhle drobné detaily se spojují v jakýsi pokroucený kaleidoskop. Probudil jsi mě uprostřed noci, i když tu nejsi. Ještě nevím, co to znamená. Udělal jsi to schválně?

Zajímalo by mě, jestli se svou ženou mluvíš stejně, jako se bavíš se mnou. Připadá mi hrozně nepravděpodobné, že by tak jako my dva mohli rozmlouvat i další lidé. Když s tebou mluvím, připadám si jako nějaká úžasná baletka, mám pocit, jako bychom spolu tančili. Je to tak nádherné, tak oslňující a technicky dokonalé, že by ti, kdo nás vidí, měli úžasem lapat po dechu. Ale třeba je to tebou, asi takhle mluvíš se všemi. Možná právě proto se zdá, že tě všichni mají tak rádi. Nepřipadá mi však, že by to bylo jen tím. Podle mě se mezi námi něco děje. Chci tomu věřit.

Pokouším se si vás dva představit. Jak sedíte doma, jak se tě vyptává, co jsi dnes dělal. Co jí povídáš? Co jí říkáš o mně? Nejspíš nic, stejně jako já neříkám doma nic o tobě. Jsem tvoje kolegyně, nic víc. Vím, že jste manželé už dlouho, brali jste se mladí, tak jako většina lidí. Se mnou a panem Doranem to nebylo jiné. Tedy přinejmenším já jsem byla velmi mladá. Věděla jsem toho příliš málo, netušila jsem, jaké to může být. Možná to bylo štěstí. Každopádně si tě představuji, jak sedíš v salonu ve svém oblíbeném křesle, čteš noviny a kouříš dýmku, a vidím i ji, je usazená v druhém křesle před krbem. Slavná herečka a její muž profesor. Váš krásný dům ve stylu královny Anny, vaše dcerka, která si hraje na zemi. Má tvá dcera tvoje oči? Má i ona oči, které připomínají Středozemní moře po ránu? Na vlastní oči jsem sice Středozemní moře nikdy neviděla, ale právě takhle si ho představuji, jako nekonečnou směsici zelené a modré barvy a světla. V mé fantazii působí vaše rodina ohromně šťastně a harmonicky. V mých představách ale mluví tvoje žena a ty mlčíš. Takhle to ale nejspíš vidím čistě jen z pudu sebezáchovy.

Tvoje žena. V obličeji se mi trochu podobá, jinak je ale úplně jiná. Řekla bych, že se nese jako páv, ale to by ode mě bylo ošklivé. Všeho je na ní víc než na mně, má i rozmáchlejší gesta, zabírá víc prostoru. Zajímalo by mě, co to znamená. Tebe se na to ale nikdy nezeptám.

Hrozně ráda bych s tebou znovu mluvila. Jestlipak jsi na tom stejně? Chtěla bych vědět, jestli na mě myslíš tolik jako já na tebe. Za to, jak moc na tebe myslím, se sama před sebou stydím. Tančí i tobě před očima můj obličej? Jak se tváříš, když se to stane? Když na mě myslíš a tvoje žena se tě zeptá, o čem dumáš, co jí odpovíš? Ptáte se jeden druhého na takové věci? Znějí i tobě každou chvíli v uších úryvky našich rozhovorů, přehrávají se ti v hlavě? Usmíváš se, když k tomu dojde? Poslední dobou se usmívám hodně často, přitom by se mi ale chtělo spíš plakat. Netušila jsem, že to může být takové. S panem Doranem to takové nikdy nebylo.

1919

Thomas Bradford je vysoký. V hloučku lidí okamžitě upoutá pozornost. Ne že by byl o hlavu vyšší než všichni ostatní, přesto ve zvlněné krajině společenské místnosti vyčnívá z davu jako určitý orientační bod. Když se baví s ostatními, nedá se přehlédnout, ať už člověk stojí kdekoli. Pozornost však nebudí jen jeho výška, ale i nedostatek sebevědomí. Ačkoli je tak urostlý, jako by v sobě měl něco ze štěněte, jako by si přesto, že už mu táhne na čtyřicítku, tak docela neuvědomoval, jak je vlastně velký. Připomíná obrovskou dogu, která se snaží vyskočit vám na klín, i když tam pro ni není dost místa. Když ho tak člověk vidí, jak v tom svém tmavém obleku s kravatou a s brýlemi na nose stojí uprostřed místnosti, pořád si dokáže představit, jak vypadal jako dospívající mladíček: tehdy byl hubenější, rozevlátější, tmavé vlasy mu padaly do očí. Nyní už začíná šedivět, oči má však stále jasné a doširoka otevřené, jako by byl neustále připravený nechat se uchvátit okolním světem.

Když později začnou spolupracovat, dojde Ruth, že už se vlastně kdysi setkali. Ačkoli se blíže neznali, patřili k různým okrajům stejných společenských kruhů. Před několika lety si dokonce byli představeni. Ruth si to pamatuje tak, že si jí tehdy ani nevšiml.

Došlo k tomu na jakémsi večírku, on tam dorazil se zpožděním a srdečně se pozdravil s hostitelkou. Oblečený byl neformálně, kravatu měl u krku povolenou, jako by ho už unavovala. Hostitelka je s Ruth představila a oni si podali ruce, jeho pohled ale po Ruth jen bez zájmu sklouzl a pokračoval dál, jako by byla jen jeden ze stromů uprostřed lesa. Ruth si však pamatuje, že se už tenkrát dozvěděla, o koho jde. „To byl Thomas Bradford, je to vědec. Spiritista.“

Thomas Bradford jde zrovna po ulici. Je tma, prší a jemu se právě vysmáli do očí. „Tak takové to tedy je,“ říká si v duchu. „Takhle se člověk cítí, když ho někdo poníží.“ Thomasu Bradfordovi se něco takového ještě nikdy nestalo. V mládí byl možná zdvořile odmítnut některou ze svých lásek, snad se mu někdy v minulosti nedostalo ocenění, v jaké doufal, ponížení ale nikdy předtím nezažil. Ohromující pocit. Thomas Bradford nepatří k lidem, kteří by příliš riskovali, přesněji řečeno k nim až doposud nepatřil. Teď nicméně zakusil ponížení. Přitáhne si kabát blíž k tělu. Světla projíždějících aut a povozů se třpytí v kalužích, takže celá ulice působí jako rozčeřená hladina jezera a Thomas Bradford jako by kráčel po vodě. Měl by mít vztek, ale kupodivu je docela veselý. „Zítra,“ pomyslí si, „zítra napíšu ten inzerát. Však ještě uvidí.“

Než Ruth na inzerát odpoví a než se všechno změní, uslyší o Thomasovi ještě jednou. Snad právě tehdy ji začne doopravdy zajímat a možná právě proto si o pár dní později jeho inzerátu všimne a odpoví na něj. Takhle zpětně je snadné najít ve věcech nějaký vzorec, a to i tehdy, když tam žádný není. Nebo vlastně je i není, to záleží na tom, čemu věříme; jestli nám připadá, že se Thomas a Ruth prostě potkat měli.

Tak tedy Thomas Bradford na setkání fakulty, kde ostatním představil své nejnovější nápady související s oním velkým finančním příspěvkem, který získal, aby se mohl věnovat svému spiritistickému bádání, sklidí posměch a Ruth se o tom dozví následující den při večeři. Dojde k tomu doma u Evelyn a jejího muže, kteří ji k sobě na návštěvu zvou pravidelně. Ruth se s Grimesovými seznámila dávno předtím, než ovdověla. Pan Grimes, Evelynin manžel, a pan Doran, zesnulý Rutin manžel, spolu studovali na univerzitě, ale zatímco pan Doran později z fakulty odešel a až do své smrti získané znalosti využíval v rodinné firmě, pan Grimes si díky značnému jmění mohl dovolit zůstat na škole a věnovat se vědeckému bádání. Stejně jako Thomas Bradford.

A právě pan Grimes poví Ruth o tom, jak se stal Thomas Bradford terčem posměchu. Použije přímo tohle slovo, „posměch“. Ruth to později bude připadat nepochopitelně kruté. „Jeho představy jsou samozřejmě naprosto šílené, to se pak nemůže divit, že sklidil posměch,“ prohlásí pan Grimes, když zaboří nůž do vepřové kotlety, a ještě dodá: „Chudák, přitom je tak nadaný. Potřeboval by jen změnit obor, to je celé. Ve čtvrtek na obědě se ho pokusím přemluvit.“ A poté pan Grimes začne mluvit o něčem jiném.

Nikdo z nich pochopitelně neví, že Thomas Bradford obor nezmění bez ohledu na to, kolik obědů ho čeká; ani že se do té záležitosti zaplete i Ruth; a že to celé skončí tak, jak by nikdo z nich nedokázal uhodnout, ani kdyby měli každý tisíc pokusů.

6. února 1921

Rutin deník, 1. den

Ještě pořád ses mi neozval. Dnes jsem se vydala do laboratoře. Vzala jsem to přes park, venku bylo chladno, ale vzduch byl čistý a svěží. Když jsem dorazila, sotva jsem stačila vsunout klíč do zámku, a už se na mě vrhla správcová. Zlobila se, že lampa prý celou noc blikala a že, jejími slovy, „pálila tu drahou elektřinu“. Dožadovala se, že chce mluvit s tebou. Jak jsem pochopila, zřejmě si myslí, že je pod její důstojnost probírat tak mužskou a technickou záležitost, jako je elektřina, se ženou. Každopádně určitě chápeš, že mě skutečnost, že světlo blikalo, zajímala. Zeptala jsem se správcové, jak dlouho že to trvalo, a dostalo se mi odpovědi, že „asi den nebo dva“, z čehož samozřejmě nelze vyvozovat žádné jednoznačné závěry.

V laboratoři mě náhle zaplavil pocit beznaděje. Najednou bylo děsivě očividné, že tam nejsi. A zároveň v tvé nepřítomnosti působilo všechno až srdceryvně normálním dojmem. Baňky, válečky do fonografu, velké baterie, nádrž na vodu, ciferníky na přístrojích, velké pokojové rostliny s dlouhými výhonky. Když jsem procházela kolem květin, udělaly to znovu: téměř se mi před očima narovnaly a vztáhly ke mně své zelené prsty, jako by mě chtěly pohladit a utěšit. Slíbila jsem ti, že budu silná, a také ten slib hodlám dodržet, ať to stojí, co to stojí.

Celý den uplynul jako v mlze. Snažila jsem se soustředit na to, abych se chovala jako obvykle, abych dělala to, co jindy. Chvíli jsem poslouchala vysílání číselných stanic, ale byla jsem příliš neklidná, a tak jsem se rozhodla pustit do něčeho jiného. Bylo těžké přepisovat tvé poznámky. Vložila jsem váleček do fonografu, posadila se k přístroji s poznámkovým blokem a z trychtýře se začal linout tvůj hlas. Navzdory nekvalitní reprodukci vyplnil místnost, jako bys tam byl. Snažila jsem se zapisovat to, co říkáš, ale znovu a znovu jsem se ztrácela v myšlenkách a jen jsem tam tak seděla a poslouchala tě, jak vyprávíš o svém výzkumu, o našem výzkumu. Je moc pěkné, že tomu říkáš „náš výzkum“. Cením si toho, i když naprosto není jisté, jestli fakulta dovolí, aby bylo moje jméno na výsledcích uvedeno. Vím, že by sis rozhodně nechtěl přivlastnit slávu za moji práci, jsi spravedlivý a máš za to, že bych měla získat uznání, které si zasloužím, vím však také, že to ty jsi z nás dvou vědecká autorita. Peníze na výzkum dostal Thomas Bradford, nikoli Ruth Doranová. Dělal jsi všechno pro to, abys ten rozdíl vyrovnal, a musím přiznat, že když jsi na nájemní smlouvu k laboratoři napsal vedle svého jména i to moje, na jednu stranu mi projevená důvěra udělala radost, avšak zároveň mě to zneklidnilo, protože jsem si v tu chvíli uvědomila, že i ty možná tušíš, že se třeba nevrátíš tak snadno, jak ses původně domníval.

Když se začalo stmívat, vzdala jsem to. Na květiny jsem nezapomněla, můžeš být klidný. Sáhla jsem na hlínu, tak jako to vždycky děláš ty, došla si pro konvičku a trochu je zalila. Představovala jsem si přitom, že slyším, jak prostřednictvím svých kořenů tam dole v těch velkých květináčích dlouhými doušky pijí. Jsou obrovské a já si ve srovnání s nimi připadám maličká. V tuhle chvíli všechny kvetou, tedy všechny až na Eurydiku. Vím, že jsi proti tomu, abychom je zastřihovali, protože by je podle tebe vyděsilo, kdybychom jim nějak ublížili. Máš za to, že by nám měly být schopné důvěřovat. Nejspíš jsi na mně poznal, že se mi zdá, že to přeháníš, ale rozhodnutí nechávám na tobě. A tak si květiny rostou, jak se jim zlíbí. Jsou obrovské, jejich dlouhé pokroucené výhonky se vinou vzhůru, dolů i do stran. Stála jsem u nich a zhluboka dýchala, zavřela jsem oči a znovu a znovu tiše, jen sama pro sebe, šeptala tvé jméno. Nic se nestalo. Nakonec jsem zhasla světla a šla domů.

1920

V den, kdy květiny dorazí, už je Ruth nějaký čas v laboratoři, když se najednou za dveřmi objeví Thomas s Bradleym a lopotí se s vozíkem plným obrovských rostlin s bujně se vinoucími výhonky. Bradley s ohromnou námahou přivleče do místnosti první z nich. Ta se svými protáhlými šlahouny nervózně tápajícími a šátrajícími ve vzduchu působí jako nějaký živoucí tvor. Přichází sem něco živého, pomyslí si Ruth.

„Musíme je nějak pokřtít!“ volá Thomas rozjařeně už ode dveří a přitom pomáhá Bradleymu dostat dovnitř další květináč, celkem jich je pět. „Kam je dáme?“ zavolá na něj Ruth v odpověď. „Tam, kde je nejlepší světlo! Sežeňte nějaký dostatečně velký stůl, abychom je na něj mohli postavit!“ Ruth se rychle vydá do komory v zadní části místnosti, kde je naskládaná hromada nábytku. Než se z téhle prostorné kamenné budovy stala její a Thomasova laboratoř, býval tu společenský sál, kde se konala církevní setkání, časem se pak židle a lavice přestěhovaly do komory, aby se udělalo místo pro laboratorní sklo, hořáky a elektromagnetické baterie.

Až úplně vzadu, za několika čalouněnými křesly najde Ruth skládací stůl dostatečně velký na to, aby se na něj všechny květináče vešly. Bradley jí ho pomůže vynést z komory. Rostliny podle Ruth potřebují slunce, a tak stůl umístí doprostřed místnosti, kam světlo dopadá ze dvou stran. Nakonec se jim podaří vyrovnat na stůl všech pět květináčů a s obdivem si je prohlížejí. Rostliny vypadají zvláštně, jako by pocházely z nejhlubší džungle, jsou velké, s pokroucenými, tápajícími výhonky. Jen jedna z nich kvete, má jediný velký modrý květ vydávající silnou sladkou vůní. „Selandria egyptica,“ prohlásí Thomas a přidá do jednoho z květináčů trochu hlíny. „Mám je z botanické zahrady, kterou provozuje přírodovědné oddělení. Dokážete si představit, že se jich chtěli zbavit?! Ani jsem za ně nemusel platit, byli jen rádi, že jsem si je odvezl.“ Thomas mluví rozčileně, jako by botanici vyhrožovali, že se takhle bezcitně nezbaví rostlin, ale dětí. „Musíme je nějak pokřtít,“ zopakuje a otře si hlínu z rukou do kalhot. „Tohle bude Penelopa a tohle Ifigenie.“ Ukáže na dvě rostliny úplně vlevo. „Ruth, pomozte mi, nemáte nějaký nápad na jména?“ Ruth se na chvilku zamyslí. „Cordelie,“ navrhne poté. „A Desdemona.“ „No ovšem, Shakespeare,“ věnuje jí Thomas pochvalný úsměv. „Dobrá volba. Takže teď už nám zbývá jenom jedna.“ Myslí tím rostlinu s velkými baculatými pupeny úplně napravo, která ještě nemá jméno. Přejde k ní a opatrně tenké lístky pohladí s takovou něhou, až Ruth téměř začne žárlit. „Eurydika,“ řekne Ruth. Thomas se k ní obrátí a Ruth má pocit, že mu oči září, jako by mu v hlavě hořela svíčka. „Eurydika,“ zopakuje po ní pomalu, „to je dokonalé jméno.“ V jeho tónu je něco, z čeho jí přeběhne mráz po zádech až nahoru za ucho. Spěšně ze sebe ten nepříjemný pocit setřese a radši se Thomase zeptá, co budou s těmi květinami dělat. A Thomas jí to vysvětlí. Ještě se k tomu vrátíme.

Ruth předpokládá, že se o květiny bude starat ona, že Thomase časem přestanou bavit, nebo bude dokonce považovat opečovávání pokojových rostlin za činnost nehodnou muže, ale ke svému překvapení ho často zastihne, jak odstraňuje z květináčů uschlé listy a ujišťuje se, že je zemina dostatečně vlhká a jeho svěřenkyním se daří dobře. Navíc ho někdy slyší, jak jim něco šeptá. Někde si přečetl, že se rostlinám líbí, když s nimi člověk mluví, a že dokonce dokážou rozeznávat lidské hlasy. Když je někdy Ruth v laboratoři sama a Thomas přijde až později, zdá se jí dokonce, že jakmile se pak objeví ve dveřích, květiny reagují na jeho hlas, otáčejí se za ním, protahují se jako kočky. Není si ovšem tak docela jistá, jestli na Thomasovu přítomnost takhle reagují opravdu květiny, nebo ona sama.

6. února 1921

Rutin deník, 1. den

Později večer jsem pozorovala svíčku, když vtom do místnosti vešla Mary. „Co to děláš?“ zeptala se podezíravě. Nikdy tě neměla ráda. Jak tam tak stála v noční košili, s tím svým tvrdým výrazem ve tváři a dlouhými plavými vlasy spadajícími na ramena, vypadala jako anděl pomsty. Když jsem ji uviděla, až jsem zalapala po dechu, jak je krásná. Skoro nemohu uvěřit, že je to opravdu moje dcera, i když v jejích rysech pořád vidím stopy té baculaté holčičky, jež se před více než deseti lety batolila po podlaze, a nezaměnitelné obočí, které v jejím bledém obličejíčku vždycky vypadalo až příliš tmavé, je vyklenuté stejně, jako když byla ještě miminko. Pociťuji tajné uspokojení, že tam tu její dětskou tvářičku pořád ještě vidím, jako by byla popsaná zašifrovaným jazykem, že vidím něco, co nikdo jiný, ani ti mladí muži, kteří se za ní se zasněnými, dychtivými pohledy otáčejí na ulici, a nevidíš to ani ty, který vnímáš jen skeptickou vrásku mezi obočím, když na tebe upře ten svůj dospělý pohled plný odsouzení. Na mě se tak od jisté doby dívá taky. Je přesvědčená, že se zesměšňuji. Třeba má pravdu.

„Nic zvláštního, jen si tu tak přemýšlím. Jdeš si už lehnout? Nezapomeň před spaním zhasnout petrolejku!“ Je smutné, že s ní nedokážu mluvit bez toho, aby se ze mě začala řinout různá napomenutí, ale nedokážu se ovládnout. Možná jsou takové všechny matky? Možná to dělávala i ta tvoje? Mary mi neodpověděla, jenom se na mě podívala a v očích se jí odráželo něco jako znechucení. „Je ti snad jasné, že si tě nevezme,“ řekla nakonec. Nebyla to otázka, ale oznamovací věta. Než jsem mohla něco odpovědět, obrátila se k odchodu. „Dobrou noc,“ dodala, když už za sebou zavírala – jako by dveře byly ústa, kterými ta poslední slova uťala.

A já tu dál sedím a píšu o tom a dívám se na svíčku. Plamínek se téměř netřepotá, prostě jen hoří, tichý, modrožlutý. Upírám na něj oči, až mi začnou slzet. Už uplynulo víc než čtyřiadvacet hodin, a ty ses mi pořád neozval.

Kde jsi, miláčku? Kde jsi?

1919

Thomas Bradford sedí ve své pracovně a něco píše. Ví, že se chystá udělat krok, po kterém už nemůže couvnout, že tím jisté lidi rozzlobí. Když bude mít smůlu, možná přijde i o laboratoř, ale myslí si, že k tomu nedojde. Má nějaké kontakty a chladně kalkuluje s tím, že k němu budou dotyční shovívaví. Považují ho za výstředního podivína, takže si může dovolit chovat se do jisté míry, jak se mu zachce. Když někdo dostane nálepku podivína, má to tu výhodu, že získá určitý manévrovací prostor, a Thomas Bradford se teď právě toho chystá využít. Než se pustí do práce, nebude si nic zjišťovat, protože pokud se člověk na něco zeptá, může dostat odpověď, o kterou nestojí. Proto se nikoho na nic ptát nehodlá. Místo toho má v úmyslu uvést v život důmyslný plán z předchozího večera: opatří si nějakého spolupracovníka a najde ho pomocí inzerátu. Takže tu teď sedí a sestavuje inzerát, pak s ním pošle Bradleyho do redakce, nebo mu možná řekne, ať tam zavolá, aby inzerát vyšel už v zítřejších novinách. Nebo v nedělním vydání, o víkendu mají lidé čas přečíst si noviny celé včetně inzerce. Ale až do neděle se mu čekat nechce, rád by, aby inzerát vyšel hned.

Bradley do redakce radši zaběhne, to je Thomasovi jasné, telefonu se totiž chlapec bojí. Navíc mu to poskytne možnost sejít se s ostatními poslíčky, možná se na chvíli zastaví na rohu a poklábosí s nimi, proberou novinky. A nebude to špatné ani pro Thomase, protože Bradley je přes svou zamlklost dobrým zdrojem informací. Lépe řečeno na to, aby toho moc napovídal, je příliš chytrý. Došlo mu totiž, že mu je Thomas ochotný za informace podstrčit nějaké drobné navíc, a tak se naučil neposkytovat mu je jen tak sám od sebe. Thomas se usměje. Ten chlapec v sobě má něco, v čem se mu podobá, jakousi okouzlující mazanost, která však pochopitelně může ty, kdo ho nemají rádi, dráždit. Naštěstí Thomase Bradforda většina lidí ráda má. Chová se nenuceně, je velký a laskavý. Má upřímný pohled a nikdy se nebojí dát se s někým do hovoru, ať už je dotyčný krásný nebo ošklivý, důležitý či nedůležitý.

Právě tohle je jeho tajná zbraň, i když si toho sám není vědom: chová se ke všem stejně přívětivě. Což je příjemné překvapení dokonce i pro lidi, kteří jsou zvyklí, že se s nimi jedná s až přehnanou úctou. Vnímají ho jako sobě rovného, byť je podle nich trochu podivín, což mu poskytuje jistou volnost. Tak například ne každý by o sobě mohl prohlašovat, že je spiritista, a přitom být v akademickém světě víceméně respektován.

Tedy ne že by byl spiritismus nějak zvlášť zpochybňován. O poslední objevy týkající se vlivu onoho světa na každodenní život a možnosti komunikovat se zesnulými se zajímá celá řada lidí, dokonce i mezi učenci. Zvlášť teď po válce, během níž tolik mladých mužů zmizelo na francouzských polích v boji, jehož smysl nepochopili, a když tolik jejich blízkých zoufale hledalo jakoukoli možnost, jak se se svými milovanými spojit, byť už jen jednou jedinkrát. A přestože většina lidí nezašla tak daleko, aby si vyloženě říkali spiritisté, Thomas Bradford ví, že lidé v hloubi srdce horečně touží, aby jeho výzkum přinesl zásadní výsledky.

Posledním americkým vojákem, který padl na západní frontě, byl Henry Gunther z Baltimoru. Byl zastřelen při pokusu zajistit si povýšení těsně před koncem války, který nastal 11. listopadu 1918 v 11.00. Kulka ho zasáhla do hrudi, když se v 10.59 pokoušel coby pěšák vzít útokem německý obrněný vůz. Když vzápětí v 11.00 padl mrtvý k zemi, bylo po válce. Jeho snoubenka Annie Smithová se v následujících letech téměř zruinuje návštěvami místních médií, která ji nejrůznějšími způsoby přesvědčují, že je její snoubenec nablízku a chce jí něco sdělit – stačí, když si připlatí ještě pár dolarů. Její snaha spojit se s duchem zesnulého snoubence si vyslouží v novinách výsměšný fejeton. Právě díky němu se Thomas Bradford o tomhle případu dozvěděl. Pomyšlení na slečnu Smithovou, která se stala terčem všeobecného posměchu a nemá teď ani snoubence, ani peníze, v něm probouzí téměř svaté rozhořčení. Na světě je spousta darebáků připravených těžit z neštěstí druhých, a právě proto považuje Thomas Bradford svou práci za tak důležitou.

Podobně jako největší tehdejší propagátor zdravého rozumu a spiritismu současně, sir Arthur Conan Doyle, o sobě i Thomas Bradford mluví jako o skeptikovi s otevřenou myslí. Považuje se za vědce a spiritistu. Většině členů vědecké komunity připadá jeho dvojitý přídomek zajímavý, možná dokonce trošku roztomilý. V očích jiných je ovšem spíš směšný a spekulativní, ale těch není mnoho a nejsou tak důležití. Tedy alespoň podle Thomase Bradforda. A teď se ukáže, jestli má pravdu, protože je mu jasné, že jeho inzerát vzbudí pozornost. Znovu si ho pročte a pak zavolá Bradleyho. Však ono to nějak dopadne, pomyslí si a cítí, jak se mu srdce rozbušilo trochu prudčeji. Je to muž, který se dívá na barometr a napjatě čeká na blížící se bouři.

Ach, Thomasi, ty nemáš ponětí, jaká bouře se chystá. Jinak by ses už před ní běžel schovat.

7. února 1921

Rutin deník, 2. den

Dnes zaklepal na dveře laboratoře váš sluha. Pochopitelně ho poslala ona, nepřišla osobně, což dokážu pochopit. Nechce se se mnou setkat. A mně to vyhovuje, ani já se s ní nijak netoužím vidět. Jednou, a není to tak dávno, ses mě zeptal, jestli si myslím, že by celá ta situace byla snazší, kdybych se s ní trochu lépe poznala, a já ti po pravdě odpověděla, že než trávit čas s tvojí ženou, radši bych si lehla do bazénu plného zmijí, kvůli tobě že bych ale byla ochotná to podstoupit. Připadalo mi, že mě ani pořádně neposloucháš, možná sis myslel, že si jen dělám legraci, protože jsem to pronesla tak lehkým tónem. Každopádně jsem to myslela vážně. Je až děsivé, co všechno jsem kvůli tobě ochotná udělat.

Tak tedy, váš sluha John zaklepal a vešel dovnitř, a jak asi chápeš, když tam tak stál u dveří, byl dost v rozpacích. „Madam by chtěla vědět, jestli tu není pan Bradford?“ Znovu jsem si v duchu prošla naše připravené strategie a odpověděla mu přesně tak, jak jsme se dohodli: že v laboratoři nejsi, ale že ti mohu předat zprávu. Když ještě otravoval, snažila jsem se ho arogantně vystrnadit: „Podívejte, já nejsem ani jeho hospodyně, ani jeho manželka, jen mu dělám asistentku tady v laboratoři. Pan Bradford má naprostou volnost a může si přicházet a odcházet, jak se mu zachce, já mu jeho program neurčuji. V souvislosti s ním mě zajímá jen to, že je vedoucí našeho výzkumu, což dělá dokonale.“ Doufala jsem, že tady naše debata skončí, ale John je umíněný, a tak se vyptával dál a chtěl vědět, kdy jsi byl v laboratoři naposledy. Bylo jasné, že mi nevěří, ale já odpověděla po pravdě, že si o tvých pohybech nevedu záznamy. A v tu chvíli začal být neomalený. „Aha, no tak kdyby se váš vážený pan šéf objevil, můžete ho pozdravovat od jeho ženy, tedy jeho skutečné a zákonité manželky, pokud si ovšem pan Bradford vůbec pamatuje, že někdo takový existuje, a vyřídit mu, že s ním chce mluvit. Až ho uvidíte, požádejte ho, aby zašel domů.“ Snažila jsem se tvářit, že nechápu, co tím myslí, a znovu jsem zdůraznila, že na to, co děláš, nemám absolutně žádný vliv, a pak mi uklouzlo, že jsi „svobodný člověk“. Na to mi odsekl: „Ale v tom je právě ten problém, že on není svobodný, je ženatý. Možná by stálo za to, paní Doranová, abyste to měla na paměti.“ Snažila jsem se přijít na nějakou uštěpačnou odpověď, ale než jsem ji stačila vymyslet, zeptal se mě, jestli nemám nějaké další tipy, kde by se po tobě mohl poohlédnout. Navrhla jsem mu, ať zajde do klubu, a on se s tím spokojil. Pak odešel. Opravdu nechápu, jak můžeš ve svém vlastním domě zaměstnávat tak nepříjemného člověka. Ale on se možná takhle chová jen vůči mně, nebo ne? Každopádně doufám, že jsi s tím, jak jsem tuhle situaci zvládla, spokojený. Jak se zdá, o tom bytě John nic neví.

Později večer. To, že sis nechtěl sundat ten prsten, mě zabolelo. Bylo to samozřejmě naprosto pochopitelné, vysvětloval jsi mi, že ji nechceš takhle ponížit, že to i bez toho bude dost zlé. Řekla jsem ti, že to chápu, a zvláštní na tom je, že tomu tak skutečně bylo. V dané situaci, která beztak zavdávala příčinu k pomluvám, by to bylo působilo podezřele; všechny ty pozdní večery v laboratoři i to, co se tobě a tvé rodině stalo. Šířily se drby, to je pochopitelné. I tohle jsem chápala. Ale ne tak docela. Z toho prstenu se stala černá kotva, která mě táhla níž a níž, a někdy se zdálo, že tam dole ani není žádné dno, o které bych se mohla zastavit. Prostě jsem se jen potápěla hloub a hloub. Nikdy jsem tě nepožádala, aby sis ten prsten sundal, to jsem nemohla. Co bys na to řekl, vždyť svůj postoj už jsi mi vysvětlil. Když sis všiml, že se ho na tvém prstu dotýkám, prohlásil jsi, že je to „jen formalita“. A to byla samozřejmě pravda, vždyť ve spoustě jiných ohledů už jsi byl můj. Snažila jsem se přesvědčit samu sebe, že jeden prst jí přenechat mohu, když mně přece patří všechno ostatní. Ale moc to nefungovalo. Kdykoli jsi mě pohladil, cítila jsem na pokožce dotek kovu, který mě zraňoval. Ona si tě okroužkovala, znamenalo to, že nejsi můj, že nepatříš ani sám sobě, ale jí, a i když jsem se pokoušela namlouvat si, že to nic neznamená, nebyla to pravda. Pořád mi mimoděk vrtalo hlavou, jak asi tvoje láska funguje, když tě tohle nechává lhostejným.

*

A teď tu sedím a mám ten prsten před sebou. Nakonec jsi si ho přece jen sundal. Požádal jsi mě, ať ho schovám u sebe, a kdyby došlo k nejhoršímu, kdybych potřebovala peníze, mám ho prodat. Odcházel jsi svobodný a já teď čekám, až se mi svobodný ozveš a vrátíš se ke mně.

1921

Město, ve kterém Ruth žije a kde se tenhle příběh odehrává, není velkoměsto, tak jak si ho obvykle představujeme. Jistě, patří k největším v zemi. Ale ne v pravém slova smyslu. Tohle město je jako dítě, které už chce být dospělé, ale ještě není, neohrabané telátko v šatech, které ještě neumí nosit. Je tu pochopitelně elektrické pouliční osvětlení a jezdí tu tramvaje a fordy model T. Ale značná část města se v noci pořád ještě topí ve tmě. Objevují se tu moderní vymoženosti, není to tak dávno, kdy jedna ze zdejších význačných urozených dam vzbudila ve společnosti úžas, když si nechala celý svůj soukromý dům vybavit nejen elektrickými světly, ale i kohoutky s tekoucí vodou. Dokonce tam měla i speciální kohoutek s dešťovou vodou vedenou přímo ze střechy až dolů do kuchyně, který měl sloužit k oplachování křišťálového skla. Nicméně většina zdejších obyvatel stále používá vodu ze studny někde v sousedství nebo na dvoře. Na chlazení potravin se pořád ještě rozváží led, elektrická lednička v každé domácnosti je prozatím hudbou daleké budoucnosti.

Hlasovací právo pro ženy je nejnovější vymoženost, a než ženy jako Ruth skutečně získají stejná práva a možnosti, jako mají muži, uplyne ještě hodně vody. A totéž platí i pro černochy – od chvíle, kdy bylo otroctví v celé zemi zrušeno, uplynulo teprve něco přes padesát let a staré předsudky a třídní rozdíly v mnoha ohledech stále ještě přetrvávají. Není to tu žádný Londýn ani Paříž, ani New York s mrakodrapy. Tohle je město, které zoufale touží stát se velkoměstem, ale v noci v posteli pláče, protože ho trápí růstové bolesti.

*

Thomas Bradford by nikdy nevstoupil do manželství jen proto, že by si připadal osamělý. Tak jako to v mládí udělala ona.