Přeložila Dana Stuchlá

SAFE HAVEN
Copyright © 2010 by Nicholas Sparks
All rights reserved.

Translation © Dana Stuchlá, 2012, 2025
ISBN 978-80-249-5594-0

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

1

Katie se proplétala mezi stoly a vánek od Atlantiku jí čechral vlasy. V levé ruce nesla tři talíře a v pravé ještě jeden, na sobě měla džíny a tričko s nápisem: U Ivana – náš halibut stojí za to. Donesla talíře čtyřem mužům v tričkách s límečky; ten, který seděl nejblíž, jí pohlédl do očí a usmál se. Ačkoli se snažil tvářit jakoby nic, věděla, že ji při odchodu pozoruje. Melody se zmínila, že ti chlápci přijeli z Wilmingtonu vyhledávat nové filmové lokace.

Vzala džbán s ledovým čajem, dolila jim sklenice a zamířila zpět k přípravnému pultu. Cestou si dovolila letmý pohled ven. Duben se chýlil ke konci, teploty byly téměř ideální a modrá obloha se dotýkala obzoru. Za zády jí navzdory svěžímu vánku klidně plynula hladina plavebního kanálu Intracoastal, v níž jako by se zrcadlila barva nebe. Asi tucet racků trůnilo na zábradlí a čekalo, až někdo upustí kousek jídla, aby se vrhli pod stoly.

Majitel restaurace Ivan Smith je nesnášel. Říkal jim okřídlené krysy a už dvakrát obešel zábradlí s instalatérským zvonem, aby je odstrašil. Melody se naklonila ke Katie a svěřila se jí, že víc než racků se děsí toho, kde byl zvon předtím. Katie nereagovala.

Začala chystat další ledový čaj a otírala přípravný pult. Vzápětí jí někdo zaťukal na rameno. Otočila se a uviděla Ivanovu dceru Eileen. Hezká devatenáctiletá dívka s dlouhým culíkem pracovala v restauraci na částečný úvazek a uváděla hosty ke stolům.

„Katie, můžeš si přibrat ještě jeden stůl?“

Katie obhlédla své stoly a v duchu si zopakovala stav objednávek. „Určitě,“ souhlasila a přikývla.

Eileen seběhla ze schůdků. Katie od nejbližších stolů zaslechla útržky hovorů – lidé si povídali o přátelích, rodině, o počasí nebo rybaření. Všimla si, že dva hosté u stolu v rohu zavřeli jídelní lístky. Spěchala k nim a převzala objednávku, avšak nezdržovala se u stolu a nezapředla hovor, jako to dělávala Melody. Na řeči ji neužili, ale byla výkonná a zdvořilá, a tak to nikomu z hostů očividně nevadilo.

Pracovala v restauraci od začátku března. Ivan ji přijal jednoho chladného slunečného odpoledne; obloha byla tehdy tyrkysová. Když jí oznámil, že může nastoupit příští pondělí, stálo ji hodně úsilí, aby se před ním nerozplakala. Vydržela to až domů, kde propukla v pláč. Tou dobou byla na dně a už dva dny nejedla.

Doplnila vodu a čaj a zamířila do kuchyně. Ricky, jeden z kuchařů, na ni jako vždy mrkl. Před dvěma dny ji pozval na rande, ale Katie prohlásila, že nechce chodit s nikým z restaurace. Předpokládala, že to Ricky bude zkoušet znova, a jen doufala, že se mýlí.

„Dneska to zřejmě nepoleví,“ povzdechl si Ricky. Světlovlasý mladík, samá ruka samá noha, byl asi o rok či dva mladší než ona a ještě bydlel u rodičů. „Pokaždý když myslíme, že stíháme, přijde další nápor.“

„Je krásně.“

„Ale co tady lidi dělaj? V takovej den jako dneska by přece měli ležet na pláži nebo vyrazit na ryby. Což přesně udělám já, jen co tady skončím.“

„To není špatný nápad.“

„Můžu tě pak odvézt domů?“

Nabízel jí odvoz nejméně dvakrát týdně. „Díky, ne. Nebydlím tak daleko.“

„Žádnej problém,“ naléhal dál. „Svezu tě rád.“

„Procházka mi udělá dobře.“

Podala mu lístek, Ricky ho připíchl na stojánek a předal jí jednu z předešlých objednávek. Katie roznesla talíře hostům ve své sekci.

Restaurace U Ivana byla jedním z místních podniků a fungovala už téměř třicet let. Za dobu, co tady pracovala, Katie poznala stálé zákazníky, a když přecházela místností, těkala pohledem od nich k lidem, které tu ještě neviděla. Dvojice, které spolu flirtují, páry, kdy si jeden druhého nevšímá. Rodiny. Nikdo jí nepřipadal, že sem nepatří, a nikdo se po ní neptal, ale stejně se jí ještě občas roztřásly ruce a spávala s rozsvíceným světlem.

Měla krátké kaštanově hnědé vlasy; barvila si je ve dřezu v chatce, kterou si pronajala. Nelíčila se a věděla, že se v obličeji rychle opálí, možná až moc. Vzpomněla si, že si má koupit opalovací krém, jenže když poplatila nájem a účty, na luxus jí moc nezbývalo. I opalovací krém by jí zahýbal s rozpočtem. Práce v restauraci byla slušná a Katie za ni byla vděčná, avšak jídlo tu nabízeli levné, z čehož plynulo, že nedostávala velké spropitné. Za poslední čtyři měsíce zhubla; živila se především rýží, fazolemi, těstovinami a ovesnou kaší. Pod halenkou se jí ostře rýsovala žebra a ještě před pár týdny měla takové kruhy pod očima, až si myslela, že snad nikdy nezmizí.

„Myslím, že ti chlápci si tě prohlížejí,“ nadhodila Melody a kývla hlavou ke stolu, u něhož seděli čtyři muži z filmového studia. „Zvlášť ten hnědovlasý. Ten fešák.“

„Aha,“ odtušila Katie. Začala chystat kávu. Ať už řekla cokoli, Melody to jistojistě roznesla dál, a tak jí obvykle prozradila máloco.

„Cože! Tobě nepřipadá jako fešák?“

„Vlastně jsem si ho nevšimla.“

„Jak to, že si nevšimneš hezkýho chlapa?“ Melody na ni nevěřícně civěla.

„Nevím,“ odpověděla Katie.

Melody byla stejně jako Ricky o pár let mladší než Katie, bylo jí tak dvacet pět. Zelenooká koketa s kaštanovými vlasy chodila se Stevem, který rozvážel zboží pro obchod s potřebami pro kutily na druhém konci města. Jako všichni ostatní zaměstnanci restaurace vyrostla v Southportu, jenž podle ní byl ráj pro děti, rodiny a starší občany, ale pro svobodného člověka to bylo nejneutěšenější místo na světě. Přinejmenším jednou týdně prohlašovala, že má v plánu se odstěhovat do Wilmingtonu, kde jsou bary, noční kluby a mnohem víc obchodů. Zdálo se, že o každém ví všechno. Katie občas napadlo, že její skutečnou profesí je klepna.

„Zaslechla jsem, že tě Ricky pozval na rande,“ změnila Melody předmět hovoru, „ale tys odmítla.“

„Nerada chodím s kolegy z práce,“ vysvětlovala Katie a předstírala, že je zcela zabraná do rovnání stříbrných podnosů.

„Mohlo by to být rande ve čtyřech. Ricky a Steve spolu chodí na ryby.“

Katie přemýšlela, zdali ji k tomuto přemlouvání pobídl Ricky, nebo je to její nápad. Možná obojí. Večer po zavírací hodině většina personálu ještě chvíli v restauraci zůstává a povídají si u piva. Kromě Katie už všichni pracují U Ivana roky.

„To není dobrý nápad,“ zamumlala Katie.

„Proč ne?“

„Mám s tím špatné zkušenosti,“ odpověděla Katie. „Tedy s chozením s kolegou z práce. Od té doby jsem si zavedla pravidlo, že už to nikdy neudělám.“

Melody obrátila oči v sloup a odběhla k jednomu ze svých stolů. Katie roznesla dvě účtenky a uklidila prázdné talíře. Měla pořád co dělat jako vždy a snažila se být výkonná a neviditelná. Sklonila hlavu, aby se ujistila, že přípravný pult je bez poskvrnky. Dny jí tak ubíhaly rychleji. Neflirtovala s mladíkem z filmového studia a on se neohlédl, když odcházel.

Katie si brala denní i večerní směny. Navečer ráda pozorovala, jak na západě barva nebe přechází z modré v šedivou, oranžovou a žlutou. Voda se při západu slunce třpytila a plachetnice se v mořském vánku nakláněly. Jehličí na borovicích jako by se mihotalo. Jakmile slunce kleslo za obzor, zapnul Ivan plynové ohřívače a spirály tlumeně svítily jako bludičky. Katie se trochu spálila v obličeji, a tak ji sálající teplo štípalo do tváří.

Melody a Rickyho večer vystřídali Velký Dave a Abby. Abby chodila do posledního ročníku střední školy a pořád se hihňala, Velký Dave vařil U Ivana večeře téměř dvacet let. Byl ženatý, měl dvě děti a na pravém předloktí vytetovaného škorpióna. Vážil bezmála 140 kilogramů a tvář se mu v kuchyni vždycky leskla. Každému vymyslel přezdívku a Katie říkal Kočka Kačka.

Večerní nával trval až do deváté. Když se ruch pomalu uklidňoval, Katie uklidila stolek u vchodu. Zatímco poslední hosté u jejích stolů dojídali, pomohla sběračům odnést nádobí k myčce. U jednoho stolu seděl mladý pár; muž a žena se drželi za ruce a Katie si všimla prstýnků. Byli sympatičtí a šťastní a Katie měla pocit déjà vu. Kdysi, před dávnou dobou, byla jako oni, na kratičkou chvíli. Nebo si to alespoň myslela, protože zjistila, že ta chvilka byla jen iluze. Odvrátila zrak od blažené dvojice a v duchu si přála, aby uměla navždy vymazat své vzpomínky, aby už nikdy nic takového nezažila.

2

Druhý den ráno vyšla Katie s šálkem kávy v ruce na verandu, opřela se o zábradlí a pod bosýma nohama jí zavrzala prkna. V bujné trávě v místech, kde kdysi býval květinový záhon, rašily lilie. Katie pozvedla šálek, napila se a vychutnávala vůni kávy.

Líbilo se jí tady. Southport byl jiný než Boston, Filadelfie nebo Atlantic City s nikdy nekončícím dopravním ruchem, zápachem, lidmi spěchajícími po ulicích. A také poprvé ve svém životě našla místo, které mohla nazývat svým domovem. Chatka nevypadala nijak extra, ale stála stranou a patřila jí, což stačilo. Bylo to jedno ze dvou úplně stejných stavení na konci štěrkové cesty, bývalých loveckých srubů z dřevěných planěk, chráněných duby a borovicemi na okraji lesa, který se rozprostíral až k pobřeží. Kuchyňka i obývací pokoj byly malé a ložnice postrádala šatní skříň, ale chatka byla pěkně zařízená a nechyběla ani houpací křesla na přední verandě. A navíc si Katie vyjednala velice výhodný nájem. Domek se sice nerozpadal, ale protože se o něj roky nikdo nestaral a všude ležely vrstvy prachu, majitel navrhl, že koupí materiál, pokud to tam Katie bude ochotná vylepšit. A tak Katie od chvíle, kdy se nastěhovala, trávila spoustu volného času na všech čtyřech nebo vestoje na židli a vylepšovala. Vydrhla koupelnu, až se třpytila, strop umyla mokrým hadrem. Okna otřela octovou vodou. Strávila hodiny na kolenou a ze všech sil se snažila odstranit z linolea v kuchyni rez a špínu. Díry ve stěnách zasádrovala a ohladila smirkovým papírem. Kuchyň vymalovala veselou žlutou barvou a skříňky natřela lesklou bílou. Ložnice dostala světle modrý nátěr, obývací pokoj béžový a minulý týden Katie pořídila nový potah na pohovku, takže vypadala prakticky jako nová.

Teď už měla většinu práce za sebou, a tak ráda odpoledne sedávala na verandě a četla knihy, které si půjčila v knihovně. Kromě kávy bylo čtení její jedinou neřestí. Neměla televizi, rádio, mobilní telefon ani mikrovlnku, natož pak auto, a všechen její majetek by se klidně vešel do jediného zavazadla. Bylo jí dvacet sedm a donedávna to byla dlouhovlasá blondýna bez opravdových přátel. Přistěhovala se sem téměř bez prostředků a o pár měsíců později stále žila skromně. Polovičku spropitného odkládala a peníze každý večer složila do plechovky od kávy, kterou schovávala ve škvíře pod verandou. Šetřila si ty peníze pro strýčka příhodu a raději by hladověla, než by na ně sáhla. S vědomím, že je má, se jí lépe dýchalo, protože minulost byla stále nablízku a mohla se kdykoli vrátit. Slídila po ní po celém světě a Katie tušila, že je den ode dne zlostnější.

„Dobré ráno,“ přerušil nějaký hlas její úvahy. „Vy musíte být Katie.“

Katie se otočila. Na prohnuté verandě sousední chatky stála žena s dlouhými nepoddajnými hnědými vlasy a mávala na ni. Vypadala asi tak na pětatřicet, na sobě měla džíny a košili na knoflíčky s rukávy vyhrnutými k loktům. V rozcuchaných kudrlinách měla zabořené sluneční brýle. V ruce držela kobereček a zřejmě se rozmýšlela, má-li ho vyklepat, až ho nakonec odhodila stranou a vydala se vstříc Katie. Kráčela energicky a lehce jako někdo, kdo pravidelně cvičí.

„Irv Benson mi říkal, že budeme sousedky.“

Majitel chatek, vzpomněla si Katie. „Nenapadlo mě, že se sem někdo nastěhuje.“

„Jeho zřejmě taky ne. Málem spadnul ze židle, když jsem mu řekla, že si to tady pronajmu.“ Mezitím žena došla ke Katie na verandu a podávala jí ruku. „Přátelé mi říkají Jo,“ představila se.

„Ahoj,“ pozdravila Katie a stiskla ruku.

„To je ale nádherné počasí, viď?“

„Krásné ráno,“ souhlasila Katie a přešlápla. „Kdy ses nastěhovala?“

„Včera odpoledne. A pak jsem ke své velké radosti většinu večera prokýchala. Benson nejspíš posbíral prach, kde se dalo, a uskladnil ho u mě. Nevěřila bys, jak to tam vypadá.“

Katie kývla hlavou ke dveřím. „U mě to bylo stejné.“

„Ale nepovídej. Promiň, nedalo mi, abych nešpehovala oknem z kuchyně. Máš to tam nablýskané a veselé. To já jsem si pronajala zaprášenou kobku se spoustou pavouků.“

„Pan Benson mi dovolil, abych tu vymalovala.“

„To se vsadím. Mně to taky dovolí, jen když to nebude muset dělat sám. Já všechno oddřu a on dostane zpátky hezkou čistou chatičku.“ Zašklebila se. „Jak dlouho tady bydlíš?“

Katie zkřížila ruce; cítila, jak ji ranní sluníčko začíná hřát do tváří. „Skoro dva měsíce.“

„No nevím, jestli já tak dlouho vydržím. Jestli budu pořád kýchat jako dneska v noci, pravděpodobně mi dřív odpadne hlava.“ Sáhla si pro brýle a začala skla čistit košilí. „Jak se ti v Southportu líbí? Je to tak trochu jiný svět, nezdá se ti?“

„Jak to myslíš?“

„Nepřipadá mi, že jsi odsud. Tipla bych spíš odněkud ze severu?“

Katie po chvilce přikývla.

„To jsem si myslela,“ pochválila se Jo. „Chvíli trvá, než člověk přijde Southportu na chuť. Tedy já jsem to tady vždycky milovala, jenže mám pro malá města slabost.“

„Ty pocházíš odsud?“

„Vyrostla jsem tady, odstěhovala se a nakonec se zase vrátila. Ten nejstarší příběh z knížek, že jo? Kromě toho takhle zaprášený místo jen tak někde nenajdeš.“

Katie se usmála a obě se na chvíli odmlčely. Jo zřejmě ke spokojenosti stačilo, že tu jen tak stojí a čeká, až další krok učiní Katie. Ta upila kávu, zadívala se do lesa a vtom si vzpomněla na dobré vychování.

„Dala by sis kávu? Právě jsem uvařila celou konvici.“

Jo si zase brýle zasunula do vlasů. „Vlastně jsem doufala, že to řekneš. Mocráda bych si dala. Kuchyň mám ještě v krabicích a auto je v opravě. Máš představu, jaké to je začínat den bez kofeinu?“

„Mám.“

„No tak vidíš. Jsem na kávě opravdu závislá. Obzvlášť v den, kdy mám vybalovat. Už jsem se zmínila, jak nesnáším vybalování?“

„Myslím, že ne.“

„To je snad ta nejstrašnější činnost, co znám. Vymýšlet, kam to všechno dám, omlátit si kolena o všechen ten nepořádek. Ale žádný strach, nejsem z těch, co s tím chtějí pomáhat. Ovšem káva…“

„Pojď dál,“ pozvala ji Katie. „Jen prosím ber v úvahu, že většina nábytku je původní.“

Katie prošla kuchyní, z kredence vzala hrneček a naplnila ho po okraj. Podala ho Jo. „Promiň, smetanu ani cukr nemám.“

„Není potřeba,“ uklidnila ji Jo a vzala si hrnek. Pofoukala kávu, než se napila. „Tak, a je to zpečetěné,“ poznamenala potom. „Od téhle chvíle jsi ta nejlepší kamarádka na světě. Káva je mooooc dobrá.“

„To mám radost.“

„Benson říkal, že pracuješ U Ivana.“

„Jako servírka.“

„Ještě tam vaří Velký Dave?“ Katie přikývla a Jo pokračovala: „Byl tam, už když jsem chodila na střední. Vymýšlí si pořád pro každého jména?“

„Ano,“ přisvědčila Katie.

„A co Melody? Pořád probírá, jak jsou hosté přitažliví?“

„Každou směnu.“

„A Ricky? Vyjíždí jako vždycky po každé nové servírce?“

Když Katie opět přikývla, Jo se zasmála. „Tam se to nikdy nezmění.“

„Tys tam pracovala?“

„Ne, ale tohle je malé město a restaurace U Ivana, to je pojem. Kromě toho, čím déle tady budeš bydlet, tím víc ti bude jasné, že v takovém zapadákově nic jako tajemství neexistuje. Všichni vědí o všech všechno a někteří, jako řekněme Melody, povýšili klepy na umění. Dřív jsem z toho šílela. Jenomže polovička lidí v Southportu je úplně stejná. Nemají co na práci, jenom roznášejí drby.“

„Ale vrátila ses.“

Jo pokrčila rameny. „No jo. Co na to říct? Možná mám ráda šílenství.“ Znovu se napila kávy a mávla rukou k oknu. „Víš, že celou dobu, co jsem tady bydlela, jsem vůbec netušila, že tyhle chatky existujou?“

„Pan domácí říkal, že to byly lovecké sruby. Patřily k osadě, než je předělal a začal pronajímat.“

Jo zavrtěla hlavou. „Nechápu, že ses sem nastěhovala.“

„Ty přece taky,“ připomněla jí Katie.

„To ano, jenže já jsem o tom uvažovala jen proto, že jsem věděla, že nebudu samotná ženská na konci štěrkové cesty uprostřed pustiny. Je to tu tak trochu zapadákov.“

Což je přesně ten důvod, proč jsem si to tu s radostí pronajala,  pomyslela si Katie. „Není to tak zlý. Už jsem si zvykla.“

„Doufám, že si taky zvyknu,“ nadhodila Jo. Znovu pofoukala kávu. „Tak co tě přivedlo do Southportu? Určitě ne vyhlídka na úžasnou kariéru servírky U Ivana. Máš tady někde v okolí rodinu? Rodiče? Bratry nebo sestry?“

„Ne,“ odpověděla Katie. „Jsem tu sama.“

„Šla jsi za přítelem?“

„Ne.“

„Takže ses prostě… nastěhovala?“

„Ano.“

„A proč, pro všechno na světě?“

Katie neodpověděla. Stejné otázky jí položili i Ivan, Melody a Ricky. Věděla, že se za nimi neskrývají žádné postranní myšlenky, jen přirozená zvědavost, avšak stejně nikdy přesně nevěděla, co má odpovědět kromě pravdy.

„Prostě jsem chtěla někde začít znova.“

Jo opět upila kávu, zřejmě dumala nad svou vlastní odpovědí, ale překvapivě nepoložila další otázku na toto téma. Jen přikývla.

„Tomu rozumím. Nový začátek občas člověk potřebuje. A obdivuju tě. Spousta lidí k něčemu takovému nenajde dost odvahy.“

„Myslíš?“

„Vím to,“ ujistila ji Jo. „No a co máš dneska v plánu? Zatímco já budu fňukat, vybalovat a uklízet až do roztrhání těla.“

„Musím do práce. Ale jinak nic moc. Jen si potřebuju skočit pro pár věcí do obchodu.“

„Jdeš k Fisherovým nebo až do města?“

„Jenom k Fisherovým.“

„Už jsi mluvila s majitelem? Tím šedovlasým chlápkem?“

Katie přikývla. „Párkrát. Snad jednou nebo dvakrát.“

Jo dopila kávu, postavila hrneček do dřezu a povzdechla si. „Tak jo,“ pronesla nijak nadšeně. „Dost odkládání. Jestli se do toho hned nepustím, nikdy s tím nebudu hotová. Drž mi palce.“

„Hodně štěstí.“

Jo zamávala. „Ráda jsem tě poznala, Katie.“

Katie kuchyňským oknem pozorovala, jak Jo vytřepala kobereček, který předtím pohodila na zem. Chovala se přátelsky, ale Katie si nebyla jistá, zda je na sousedku připravená. Možná by bylo příjemné jednou za čas mít ke komu zajít na návštěvu, ale už si zvykla na samotu.

Bylo jí ovšem jasné, že na tak malém městě by jí stejně dobrovolné odloučení nevydrželo věčně. Musí pracovat, čas od času nakoupit a projít se po městě; navíc ji už poznávají mnozí hosté z restaurace. Kromě toho si musela přiznat, že ji povídání s Jo těšilo. Nějak vycítila, že Jo má v sobě něco, co na první pohled není patrné, něco věrohodného, i když to neuměla vysvětlit. Také žila sama, což bylo rozhodně plus. Katie se ani neodvážila představit si, co by se stalo, kdyby se do sousedství nastěhoval muž, a divila se, že ji taková možnost dosud ani nenapadla.

Umyla hrnky ve dřezu a uložila je zase do kredence. Bylo to tak samozřejmé, uklidit po ránu dva šálky od kávy. Katie se na okamžik nechala unést vzpomínkou na minulost. Ruce se jí roztřásly, a tak je stiskla a několikrát se zhluboka nadechla, dokud se nezklidnily. Před dvěma měsíci by to nedokázala, vlastně ještě před dvěma týdny by chvění sotva zarazila. Na jednu stranu byla ráda, že ji tyto záchvaty úzkosti už neochromí, ale zároveň to znamenalo, že si tady začíná zvykat, což ji děsilo. Protože pak by polevila v ostražitosti, a to nemohla dopustit.

I tak byla vděčná, že se ocitla v Southportu. Malé historické město s pár tisíci obyvatel se rozkládalo v místě, kde řeka Cape Fear ústila do průplavu Intracoastal. Silnice byly lemovány chodníky, rostly tu stromy vrhající stíny a v písečné půdě kvetly květiny. Z větví stromů visely šedivé tilandsie, zatímco po seschlých kmenech se plazily popínavky. Katie pozorovala děti, které jezdily na kolech nebo si hrály na ulicích, a žasla nad počtem kostelů, které stály snad na každém rohu. Večer se ozývali cvrčci a žáby a Katie si znovu pomyslela, že tohle místo jí hned od samého začátku připadalo jako to pravé. Dávalo jí pocit bezpečí, jako kdyby jí celou dobu kynulo a slibovalo útočiště.

Katie nazula svoje jediné boty, obnošené conversky. Zásuvky prádelníku zely převážně prázdnotou a v kuchyni neměla téměř žádné potraviny, ale když vyšla na sluníčko a vydala se do obchodu, v duchu si říkala: tohle je domov. Zhluboka vdechovala vůni hyacintů a čerstvě posekané trávy a uvědomovala si, že už roky nebyla tak šťastná.

3

Vlasy mu zešedly už po dvacítce, což přátelům zavdalo příčinu k dobromyslnému vtipkování. Nešlo ovšem o nějaký pomalý přechod, kdy pár černých vlasů tu a tam postupně stříbrní a bělá. Naopak, jednoho lednového dne měl na hlavě černou kštici a o rok později sotva jediný tmavý vlas. Dva jeho starší bratři toho byli ušetřeni, třebaže v posledních letech se jim objevil nějaký ten stříbrný pramínek v licousech. Matka ani otec si to neuměli vysvětlit. Kam jim paměť sahala, Alex Wheatley představoval v obou rodinách výjimku.

Kupodivu ho to nijak netrápilo. V armádě to čas od času považoval za výhodu. Pracoval u armádní kriminálky v Německu a Gruzii a strávil deset let vyšetřováním vojenských zločinů, veškerých přestupků od opuštění jednotky bez povolení, přes vloupání, domácí násilí, znásilnění, až dokonce po vraždy. Pravidelně ho povyšovali a z armády odcházel ve dvaatřiceti letech v hodnosti majora.

Když skončil vojenskou kariéru, přestěhoval se do Southportu, manželčina rodného města. Byl čerstvě ženatý, čekali první dítě, a třebaže původně měl v úmyslu ucházet se o místo v soudní branži, tchán mu nabídl, že mu prodá rodinnou firmu.

Byl to staromódní venkovský obchod obložený bílými prkny, s modrými okenicemi, šikmou stříškou nad verandou a lavičkou před vchodem, obchod, který zažíval rozkvět před dávnou dobou, a podobné téměř vymizely. V prvním patře byly obytné místnosti. Z jedné strany budovu stínila mohutná magnolie a vepředu se vypínal dub. Parkoviště bylo jen zpola vyasfaltované, na druhé půlce ležel štěrk, ale málokdy zelo prázdnotou. Tchán obchod otevřel, ještě než se Carly narodila, když v okolí byla jen zemědělská půda. Chlubil se tím, že rozumí lidem, a chtěl mít na skladě cokoli, co by mohli někdy potřebovat, což propůjčovalo místu dojem přecpanosti. Alex na to nahlížel stejně a také vedl široký sortiment. V pěti nebo šesti uličkách nabízel potraviny a drogerii, chladicí boxy v zadní části přetékaly vším od perlivých i neperlivých vod až po pivo a víno, a jako v každém jiném obchodě s potravinami i tady byste našli police s brambůrky, sladkostmi a rychlým občerstvením, po němž zákazníci ještě sáhnou cestou k pokladně. Ale tím podobnost končila. Alex dále prodával rozmanité rybářské náčiní a návnady a součástí obchodu byl i grilbar, v němž obsluhoval Roger Thompson, bývalý pracovník z Wall Street, který se přestěhoval do Southportu, protože hledal prostší život. Nabízel hamburgery, sendviče a párky v rohlíku a zákazníci si tu mohli s jídlem posedět. Bylo možné si tu půjčit DVD, koupit různé druhy munice, pláštěnky a deštníky a našel se tu i skromný výběr bestsellerů nebo klasických románů. V obchodě se prodávaly zapalovací svíčky, hnací řemeny a kanystry a Alex na strojku v zadní místnosti zvládl vyrobit i duplikáty klíčů. Měl tu i tři benzinové stojany pro auta a ještě jeden u mola pro lodě, které potřebovaly doplnit palivo. Bylo to jediné místo kromě přístavu, kde to šlo. U pultu stály řady nakládaných okurek, vařený hrášek a košíky s čerstvou zeleninou.

Kupodivu nebylo zas tak těžké sledovat zásoby zboží. Některé věci se prodávaly pravidelně, jiné ne. Alex stejně jako jeho tchán uměl odhadnout, co zákazník potřebuje, hned jak vešel do obchodu. Všímal si drobností, které jiným lidem unikaly, což mu nesmírně pomáhalo při práci v armádě. V současnosti si zase ustavičně pohrával se zbožím, které měl na skladě, ve snaze vyjít vstříc měnícím se požadavkům zákazníků.

Nikdy v životě si nepředstavoval, že něco takového bude dělat, ale rozhodl se správně, i kdyby jen proto, že mu to umožňovalo dohlížet na děti. Josh už chodil do školy, ale Kristen měla začít až na podzim a celé dny trávila s ním v obchodě. Zařídil jí za pultem koutek na hraní, kde se jeho bystrá a upovídaná dcerka cítila spokojeně. Třebaže jí bylo teprve pět, uměla zacházet s pokladnou a vracet drobné, a aby dosáhla na tlačítka, vylezla si na stoličku. Alexe vždycky pobavilo, jak se zpravidla neznámí lidé tvářili, když začala markovat cenu.

Přesto to pro ni nebylo ideální dětství, i když sama si to neuvědomovala. Alex si musel poctivě přiznat, že vedení obchodu a péče o děti mu berou veškerou energii. Občas měl pocit, že to sotva zvládá: chystat Joshovi jídlo, odvézt ho do školy, vyřizovat objednávky u dodavatelů, scházet se s obchodníky, obsluhovat zákazníky a přitom se ještě starat o zábavu Kristen. A to byl pouze začátek. Někdy si říkal, že večery jsou ještě náročnější. Dělal, co mohl, aby děti zabavil. S Joshem jezdil na výlety na kole, pouštěl draky a rybařil, jenže Kristen si ráda hrála s panenkami, malovala, vystřihovala, a v tom on právě nevynikal. K tomu vaření a úklid domu a Alex měl většinou co dělat, aby přežil. A i když konečně zahnal děti do postele, připadalo mu téměř nemožné odpočívat, protože se vždycky našla nějaká další práce. Ani si nebyl jistý, jestli vůbec ještě umí odpočívat.

Když šly děti spát, trávil večery sám. Ačkoli by se mohlo zdát, že zná skoro každého ve městě, měl jen několik opravdových přátel. Rodiny, s nimiž se s Carly navštěvovali, nebo společně grilovali, se pomalu, ale jistě vytrácely. Zčásti to byla jeho vina, práce v obchodě a výchova dětí mu zabíraly většinu času, ale občas měl pocit, že se v jeho přítomnosti ostatní necítí dobře, jako kdyby jim připomínal, že život je nepředvídatelný a děsivý a že všechno se může v okamžiku pokazit.

Vedl tedy namáhavý a někdy osamělý život, ale jeho hlavní starostí byly děti. Ačkoli se to stávalo méně často než kdysi, přesto obě od Carlyiny smrti trpěly nočními můrami. Když se probudily uprostřed noci a neutišitelně vzlykaly, brával je do náručí a šeptal jim, že všechno dobře dopadne, dokud zase neusnuly. Zpočátku všichni chodili k psychoterapeutce. Děti kreslily obrázky a líčily své pocity. Nepomohlo to tak, jak doufal. Noční můry přetrvávaly ještě téměř celý rok. Jednou za čas, když si třeba maloval s Kristen nebo rybařil s Joshem, děti najednou ztichly a jemu bylo jasné, že se jim stýská po mamince. Kristen občas mluvila roztřeseným dětským hláskem a po tvářích jí stékaly slzy. V takových chvílích přímo cítil, jak mu puká srdce, protože věděl, že nemůže udělat ani říct nic, co by pomohlo. Psychoterapeutka ho ujišťovala, že děti jsou odolné, a pokud budou vědět, že jsou milovány, noční můry nakonec ustanou a slzy budou přicházet méně často. Čas potvrdil, že měla pravdu, ale nyní Alex čelil jiné hrozbě, a ta mu lámala srdce stejně. Děti na tom byly stále lépe, protože vzpomínky na matku postupně, ale nenávratně bledly. Byly moc malé, když zemřela, tři a čtyři roky, a on si uvědomoval, že jednou přijde den, kdy pro ně matka bude spíš jen představa než skutečná osoba. Tomu se pochopitelně nedalo vyhnout, avšak Alexovi připadalo jaksi nesprávné, že si nevybaví Carlyin smích nebo to, jak něžně je chovala, když byly malé, a jak hluboce je milovala.

Alex nikdy nebyl velký fotograf. Spíš Carly sahala pro fotoaparát, tudíž měli spousty jeho fotografií s dětmi. Jen na některých byla Carly, a ačkoli si dával záležet, aby si s Joshem a Kristen prohlížel alba a vyprávěl jim o matce, měl podezření, že to pro ně prostě je pouhé vyprávění. Pocity, které příběhy doprovázely, byly jak hrady z písku při přílivu, pomalu se smývaly do moře. Stejně to dopadlo i s Carlyiným portrétem, který mu visel v ložnici. V prvních letech manželství zařídil, aby se nechala vyfotografovat, i když protestovala. Teď byl rád. Na fotografii vypadala nádherně a nezávisle, jako energická žena, která dobyla jeho srdce, a večer, když děti šly spát, občas na obrázek rozrušeně hleděl. Ale Josh a Kristen si ho sotva všimli.

Alex na manželku často vzpomínal a stýskalo se mu po její společnosti a přátelství, které bývalo pevným základem jejich manželství. A poctivě si přiznával, že si to přeje zase zažít. Byl osamělý, i když si to nerad připouštěl. Celé měsíce po její smrti si prostě nedokázal představit, že by navázal nový vztah, natož aby někoho miloval. Ještě po roce takovou myšlenku vyháněl z hlavy. Bolest byla ještě příliš čerstvá, vzpomínky příliš živé. Ale před několika měsíci vzal děti do mořského akvária a před nádrží se žraloky se dal do řeči s přitažlivou ženou, která stála vedle něj. Podobně jako on tam byla s dětmi a také neměla snubní prstýnek. Její děti byly ve stejném věku jako Josh a Kristen, a zatímco si ti čtyři ukazovali na žraloky, žena se zasmála něčemu, co řekl, a Alex pocítil zajiskření, které mu připomnělo, jaké to bývalo. Každý pak šel svou cestou, ale při odchodu ji ještě uviděl. Zamávala mu a Alex na okamžik zauvažoval, že se k ní rozběhne a požádá o telefonní číslo. Ale neudělal to a neznámá vzápětí odjela z parkoviště. Už ji nikdy nepotkal.

Ten večer čekal, že ho zaplaví výčitky a lítost, ale kupodivu se nedostavily. Ani mu to nepřišlo nesprávné. Vlastně spíš… v pořádku. Ne přímo potěšující, ale normální. A pochopil, že se konečně jeho rána začíná zacelovat. Samozřejmě to neznamenalo, že se po hlavě vrhne do života svobodného muže. Jestli se to stane, stane se. A když ne? To bude řešit, až se v takové situaci ocitne. Byl ochoten čekat, dokud nepotká tu pravou, která nejen vnese radost do jeho života, ale bude milovat jeho děti tak jako on. Bylo mu ovšem jasné, že tady má jen mizivou šanci, že by takovou partnerku potkal. Southport je moc malé město. Znal samé důchodkyně, studentky některé z místních škol nebo vdané ženy. V okolí by se nenašlo moc svobodných příslušnic opačného pohlaví, natož takových, které by stály o kompletní rodinu včetně dětí. A to byla pochopitelně hlavní překážka. Možná byl osamělý, toužil po společnosti, ale nemínil kvůli tomu obětovat své děti. Zažily si toho už dost a pro něj budou vždycky na prvním místě.

A přece… říkal si, nějaká možnost by tu byla. Zaujala ho ještě jiná žena, ačkoli o ní skoro nic nevěděl, kromě toho, že žije sama. Od začátku března chodívala jednou či dvakrát týdně do jeho obchodu. Když ji zahlédl poprvé, byla bledá a hubená, téměř vychrtlá. Obvykle by si jí už nevšímal. Lidé, kteří městem projížděli, se v obchodě často zastavili pro limonády, benzin nebo na něco k snědku; zřídkakdy je viděl znovu. Ale ona nic takového nechtěla; místo toho zamířila se skloněnou hlavou k uličkám s potravinami, jako kdyby se snažila zůstat neviditelná, duch v lidské podobě. Naneštěstí pro ni to nefungovalo. Byla příliš hezká, aby prošla bez povšimnutí. Alex odhadoval, že jí táhne na třicítku, měla hnědé vlasy, nad rameny trochu zubatě ostříhané. Nebyla nalíčená a vysoko posazené lícní kosti a kulaté, daleko od sebe posazené oči jí dodávaly půvabný, byť křehký vzhled.

Když přišla k pokladně, uvědomil si, že zblízka je ještě hezčí než zdáli. Měla světle hnědé oči s nazelenalým nádechem a zlatými tečkami a letmý, roztržitý úsměv zmizel z její tváře tak rychle, jak se objevil. Na pult položila pouze běžné zboží: rýži, ovesné vločky, těstoviny, arašídové máslo a nějaké toaletní potřeby. Vycítil, že rozhovor by jí byl nepříjemný, a tak začal markovat beze slova. Když skončil, poprvé zaslechl její hlas.

„Máte fazole?“

„Omlouvám se, obvykle je nemívám na skladě.“

Když naskládal nákup do tašky, postřehl, že se žena dívá ven a nepřítomně si kouše ret. Zničehonic měl podivný dojem, že začne plakat.

Odkašlal si. „Kdybyste si je ale chtěla kupovat pravidelně, rád je zajistím. Jen potřebuju vědět, jaký druh chcete.“

„Nechci vás obtěžovat.“ Odpověděla sotva šeptem.

Zaplatila mu malými bankovkami, vzala si tašku a vyšla z obchodu. Alexe překvapilo, že jde dál, a tehdy si uvědomil, že nepřijela autem, což jen víc podnítilo jeho zvědavost.

Příští týden už měl nekonzervované fazole na skladě. Nakoupil tři druhy: fazoli strakatou, fazoli červenou a fazoli měsíční, i když od každé jen jeden sáček. A když neznámá zase přišla, nezapomněl ji upozornit, že je najde na spodní polici v rohu vedle rýže. Přinesla si k pokladně všechny tři sáčky a zeptala se, jestli náhodou nemají cibuli. Alex ukázal na malý pytel, který ležel v koši plném různého zboží u dveří, ale mladá žena zavrtěla hlavou. „Potřebuju jen jednu,“ zamumlala a usmála se váhavě a omluvně. Když odpočítávala bankovky, ruce se jí třásly. A zase odešla pěšky.

Od té doby měl fazole vždycky na skladě, k mání byla i cibule na kusy a žena se v následujících týdnech stala pravidelnou zákaznicí. Pořád byla tichá, ale po čase už nepůsobila tak křehce a nervózně. Tmavé kruhy pod očima postupně bledly a také se trochu opálila za těch několik dnů hezkého počasí. Trochu přibrala; ne sice moc, ale stačilo to, aby se její rysy zjemnily. Také hlas jí zesílil, a i když to neznamenalo, že by o něj projevovala zájem, vydržela Alexův pohled maličko déle, než uhnula očima. V konverzaci nepostoupili nikam dál od zdvořilého Našla jste všechno, co potřebujete?, následovaného odpovědí Ano, děkuji. Ale místo aby proletěla obchodem jak pronásledovaná laň, občas uličkami bloumala a dokonce se dala do řeči s Kristen, když se ocitly o samotě. Tehdy si poprvé všiml, že polevila v ostražitosti. Přirozené chování a otevřený projev svědčily o náklonnosti k dětem a Alexe napadlo, že v ní zřejmě rozpoznával tu ženu, kterou kdysi bývala a jíž by mohla za příznivých okolností zase být. Kristen si zřejmě také povšimla změny, protože když žena odešla, svěřila se otci, že si našla kamarádku slečnu Katie.

To ovšem neznamenalo, že se Katie cítí příjemně v jeho společnosti. Minulý týden ji zahlédl, jak si čte zadní obálky románů, které měl na skladě. Žádnou knihu si nekoupila, a když se jí bez rozmýšlení u pokladny zeptal, jestli má oblíbeného spisovatele, zahlédl záblesk staré nervozity. Došlo mu, že se neměl prořeknout a prozradit, že ji pozoroval. „To je jedno,“ dodal rychle. „Není to důležité.“ U dveří se nicméně zastavila s taškou v náručí. Pootočila se k němu a zamumlala: Mám ráda Dickense. Načež otevřela dveře a odešla.

Od té doby o ní přemýšlel stále častěji, ale byly to jen takové neurčité úvahy, rámované tajemstvím a dobarvené vědomím, že ji chce poznat lépe. Ne že by věděl jak na to. Kromě roku, kdy se dvořil Carly, na randění moc nebyl. Na vysoké měl mezi přednáškami a plaváním málo času někam vyrazit. V armádě se pustil do budování kariéry, pracoval dlouhé hodiny a po každém povýšení se stěhoval z místa na místo. Chodil jen s několika ženami, ale většinou šlo o krátké románky, které začínaly i končily v ložnici. Když vzpomínal, občas už by ani nepoznal toho tehdejšího Alexe, na jehož proměně, jak dobře věděl, měla svůj podíl Carly. Ano, někdy to bylo těžké, ano, byl osamělý. Manželka mu chyběla, a třebaže se s tím nikomu nesvěřil, přísahal by, že občas cítí její přítomnost. Jako by na něj dávala pozor a ujišťovala se, že to všechno zvládne.

Protože bylo nádherně, v obchodě bylo rušněji než jindy o nedělích. Když Alex v sedm ráno odemykal dveře, už u čerpadla v přístavišti čekaly tři lodě. Při placení majitelé lodí jako obvykle nakupovali i pití, něco k snědku a sáčky s ledem. Roger, který obsluhoval gril, si od chvíle, kdy navlékl zástěru, neoddechl a stolky byly stále obsazené zákazníky, kteří pojídali párky s pečivem a cheeseburgery a dožadovali se tipů z burzy.

Alex obyčejně obsluhoval pokladnu do dvanácti, kdy předával otěže Joyce, díky níž pro něj bylo vedení obchodu mnohem méně náročné, než by mohlo být. Joyce, jež až do důchodu pracovala u soudu, takříkajíc postavila obchod na nohy. Jeho tchán ji přijal před deseti lety, ale ani teď po sedmdesátce neprojevovala známky únavy. Manžel jí zemřel před lety, děti se odstěhovaly a ona pohlížela na zákazníky vlastně jako na svou rodinu. Prostě k obchodu patřila stejně jako zboží na regálech.

A co víc, chápala, že Alex potřebuje trávit čas s dětmi i někde jinde, a nevadilo jí, že musí do práce i v neděli. Jakmile se objevila, postavila se za pokladnu a oznámila Alexovi, že může odejít. Znělo to spíš jako příkaz šéfa než návrh zaměstnance. Alex ji využíval i jako paní na hlídání, jedinou, které důvěřoval, když musel jet někam mimo město. Nestávalo se to často, za posledních pár let snad dvakrát, když jel do Raleigh na setkání s dávným kamarádem z armády, ale i tak ji považoval za jednoho z nejdůležitějších lidí ve svém životě. Když ji nejvíc potřeboval, vždycky tu byla.

Zatímco čekal na Joyce, procházel Alex obchod a kontroloval regály. Počítačový systém byl výborný pomocník při inventuře, ale Alex dobře věděl, že řady čísel občas nevypovědí všechno. Někdy míval pocit, že získá lepší přehled o tom, co se den předtím prodalo, osobní obhlídkou polic se zbožím. Úspěšný obchod vyžaduje co nejčastější kontrolu a také musí někdy nabízet zboží, které jinde nenabízejí. Prodával domácí marmelády a džemy; koření podle „tajných receptů“, kterým se ochucovalo hovězí a vepřové maso; a výběr z místních kompotů a nakládané zeleniny. Dokonce i ti, kdo pravidelně nakupovali v supermarketech Food Lion nebo Piggly Wiggly, se u něj často cestou domů zastavili, aby si nakoupili místní speciality, o nichž si Alex myslel, že v nabídce nemohou chybět.

A ještě důležitější než objem prodaného zboží byl přehled, kdy se co prodává, což se v číslech nutně neobjevuje. Zjistil například, že housky a rohlíky na párky v rohlíku se dobře prodávají zejména o víkendu, ale během týdne jen zřídka. Přesně naopak to bylo s obyčejnými bochníky chleba. Když tohle věděl, mohl zařídit větší zásoby konkrétního zboží přesně podle poptávky a tržby stouply. Nešlo o moc, ale ve výsledku to Alexovi umožňovalo udržet malý obchod nad vodou, zatímco většinu místních prodejen přivedly řetězce na mizinu.

Procházel mezi regály, marně vymýšlel, co odpoledne podnikne s dětmi, a nakonec se rozhodl, že je vezme na výlet na kolech. Carly nic tak nemilovala jako chvíle, kdy je připoutala do vozíků za kolo a křižovala s nimi celé město. Ale projížďka jim nevystačí na celé odpoledne. Mohli by zajet do parku… to by se jim snad líbilo.

Vrhl rychlý pohled ke vchodu, aby se ujistil, že nikdo nejde, proběhl zadním skladem a vyhlédl ven. Josh rybařil na molu, což byla jeho úplně nejoblíbenější činnost. Alexovi se sice nelíbilo, že je syn venku sám; nepochyboval, že někteří lidé by ho mohli považovat za špatného otce, když to dovolí, ale Josh vždycky zůstával v dohledu kamery, která byla napojena na monitor u pokladny. Toto pravidlo Josh dodržoval. Kristen jako obvykle seděla u stolku v koutku za pokladnou. Roztřídila oblečky do několika hromádek a vypadala spokojeně, když svou panenku převlékala z jedněch šatiček do druhých. Pokaždé vzhlédla s veselým nevinným výrazem a zeptala se tatínka, zda se mu panenka líbí, jako kdyby snad jeho odpověď mohla někdy znít ne.

Malé holčičky. Ty dovedou obměkčit i ta nejzatvrzelejší srdce.

Alex narovnával nějaká koření, když zaslechl zvonek nad vchodem. Zvedl hlavu a uviděl, že do obchodu právě vchází Katie.

„Ahoj, slečno Katie,“ zavolala Kristen a vyběhla od pokladny. „Jak se vám líbí moje panenka?“

Z místa, kde stál, viděl nad pultem sotva dceřinu hlavu, ale v ruce třímala… Vanessu? Rebeku? Ať už se panenka s hnědými vlasy jmenovala jakkoli, držela ji dost vysoko, aby si jí Katie všimla.

„Je moc krásná, Kristen,“ odpověděla jí. „To jsou nové šatičky?“

„Ne, ty už mám dlouho. Ale poslední dobou je nenosila.“

„Jak se jmenuje?“

„Vanessa,“ prozradila Kristen.

Tak Vanessa, opakoval si Alex v duchu. Až bude později také panenku chválit, bude to vypadat, že je mnohem všímavější otec.

„Tys ji tak pojmenovala?“

„Ne, tak už se jmenovala. Pomůžeš mi nasadit jí boty? Vůbec mi to nejde.“

Alex sledoval, jak dcera podala Katie panenku a ta začala zápolit s měkkými plastovými botkami. Ze své zkušenosti věděl, že to je těžší, než se zdá. Malá holčička neměla šanci je nasadit. Sám s tím měl co dělat, ale Katie se to nějak docela snadno podařilo. Podala panenku Kristen a zeptala se: „Dobrý?“

„Super,“ pochválila ji Kristen. „Myslíš, že jí mám oblíknout i kabát?“

„Venku není zas tak chladno.“

„Já vím. Ale Vanessa někdy nastydne. Myslím, že kabát potřebuje.“ Kristenina hlava zmizela za pultem a za chvíli zase vykoukla. „Který? Modrý nebo fialový?“

Katie si položila prst na rty a zatvářila se vážně. „Já bych řekla, že fialový.“

Kristen přikývla. „Taky myslím. Díky.“

Katie se usmála, otočila se a Alex zaměřil pozornost zase k policím, aby si nevšimla, že na ni civí. Posunul sklenice s hořčicí a nakládanou zeleninou dopředu. Koutkem oka pozoroval, že Katie popadla malý nákupní košík a vydala se do jiné uličky.

Alex zamířil zpátky k pokladně. Když ho uviděla, přátelsky jí zamával. „Dobrý den,“ pozdravil.

„Dobrý den.“ Snažila se zastrčit si vlasy za ucho, ale pramen byl moc krátký a nedržel tam. „Potřebuju jen pár věcí.“

„Řekněte, kdybyste nemohla něco najít. Občas se zboží přemístí.“

Katie přikývla a šla dál. Když se Alex vrátil k pokladně, vrhl pohled na monitor. Josh rybařil stále na stejném místě a k přístavišti pomalu připlouvala nějaká loď.

„Co na to říkáš, tati?“ Kristen ho zatahala za nohavici a ukazovala mu panenku.

„No páni! Ta je nádherná.“ Alex si sedl na bobek vedle dcery. „Moc se mi líbí ten kabátek. Vanessa občas nastydne, viď?“

„Jo,“ přitakala Kristen. „Ale říkala mi, že chce jít na houpačku, tak se asi bude muset převlíknout.“

„To je dobrý nápad,“ ocenil Alex. „Třeba můžeme jít potom všichni do parku. Jestli se chceš taky houpat?“

„Já nechci na houpačku. Jen Vanessa. A stejně je to jen jako, tati.“

„No jo, to je fakt,“ uznal Alex a vstal. Škrtni si výlet do parku, pomyslel si v duchu.

Kristen, ztracená ve svém světě, začala panenku svlékat. Alex zkontroloval Joshe na monitoru, právě když do obchodu vešel mladík pouze v barevných kraťasech. Podával mu svitek bankovek.

„Za čerpadlo u přístaviště,“ oznámil a hned zase odběhl.

Alex namarkoval částku a vynuloval stojan, když k pultu přistoupila Katie. Stejný nákup jako vždycky, plus krém na opalování. Když se zadívala přes pult na Kristen, všiml si Alex měňavé barvy jejích očí.

„Našla jste všechno, co potřebujete?“

„Ano, děkuji.“

Začal nákup skládat do tašky. „Od Dickense mám moc rád Nadějné vyhlídky,“ spustil. Snažil se o přátelský tón. „Co vy?“

Místo odpovědi se zatvářila vylekaně, že si zapamatoval, co minule říkala.

„Příběh dvou měst,“ odpověděla tiše.

„Ten mám také rád. Ale je smutný.“

„Ano,“ přitakala. „Proto se mi líbí.“

Protože věděl, že jde pěšky, uložil jí nákup do dvou tašek.

„Napadá mi, že když už jste se seznámila s mojí dcerou, měl bych se taky představit. Alex, Alex Wheatley.“

„Ona se jmenuje slečna Katie,“ zacvrlikala za ním Kristen. „Už jsem ti to říkala, vzpomínáš si?“ Alex se ohlédl. Když se zase podíval na Katie, usmívala se a podávala mu peníze.

„Jen Katie,“ doplnila.

„Těší mě, Katie.“ Stiskl tlačítko a pokladna se s cinknutím otevřela. „Bydlíte zřejmě někde poblíž?“

K odpovědi se nedostala. Alex vzhlédl a všiml si, jak vyděšeně třeští oči. Otočil se a uviděl, co zahlédla na monitoru za ním: Josh spadl do vody, oblečený, v panice kolem sebe plácal rukama. Alexovi se stáhlo hrdlo, instinktivně vyrazil zpoza pultu a rozběhl se k zadnímu skladu. Vběhl dovnitř, převrátil bednu s papírovými kapesníky, které se rozletěly kolem, ale to ho nezastavilo.

Rozrazil zadní dveře, v návalu adrenalinu přeskočil řadu keřů, aby si zkrátil cestu k molu. Na prkenný můstek skočil plnou rychlostí. Když se Alex vrhal do vody, viděl, jak se Josh ve vodě zalyká a plácá kolem sebe rukama.

Srdce mu bušilo jak o závod, proplachtil vzduchem a prorazil vodní hladinu několik desítek centimetrů od syna. Voda tady nebyla hluboká, tak metr osmdesát, a když dopadl do měkkého bahýnka na dně, probořil se až po holeně. S námahou se dostal na hladinu, cítil napětí v pažích, když sahal po Joshovi.

„Mám tě!“ křičel. „Mám tě!“

Ale Josh se zmítal a kašlal, nemohl popadnout dech a Alex měl co dělat, aby ho uklidnil a dotáhl ho na mělčinu. Potom ho s obrovskou námahou odnesl na písečný břeh a zběsile přemýšlel, co je potřeba udělat: dýchání z úst do úst, masáž srdce, vypumpovat žaludek. Pokusil se Joshe uložit na záda, ale chlapec se bránil. Stále kašlal a třásl se a Alex, třebaže byl pořád vyplašený, naštěstí zachoval duchapřítomnost. Došlo mu, že syn bude pravděpodobně v pořádku.

Netušil, jak dlouho to trvalo, nejspíš jen několik vteřin, ale připadalo mu jako věčnost, než Josh konečně začal vykašlávat vodu a poprvé se dokázal nadechnout. Zprudka zalapal po dechu a znovu se rozkašlal, potom ještě několikrát, ale už to znělo jen jako odkašlávání. Josh se několikrát zhluboka nadechl a až v tu chvíli si zřejmě uvědomil, co se stalo.

Natáhl se k otci a Alex ho pevně sevřel do náručí. Josh se rozplakal, ramena se mu otřásala a Alexovi se dělalo špatně při pomyšlení, co se mohlo stát. Co kdyby se bývala Katie nepodívala na obrazovku? Co kdyby si toho všimli až třeba za minutu? Z odpovědí na tyto otázky se třásl stejně jako Josh.

Za chvíli se synův pláč pomalu ztišil a chlapec promluvil poprvé od okamžiku, kdy ho otec vytáhl z vody.

„Mrzí mě to, tati,“ vzlykal.

„Mě taky,“ zašeptal Alex a pořád ho k sobě tiskl, jako kdyby se obával, že když ho pustí, čas by se rozběhl pozpátku, ale tentokrát by to dopadlo jinak.

Když konečně syna pustil, uvědomil si, že bezděky hledí na hlouček lidí stojící za obchodem. Mezi nimi Roger a také hosté, kteří u něj právě svačili. Další dva zákazníci, kteří nejspíš právě přijeli, natahovali zvědavě krk. A také tam samozřejmě stála Kristen. A Alex si hned připadal jako špatný otec, protože viděl, že jeho holčička pláče, bojí se a také ho potřebuje, i když ji v náručí držela Katie.

Až když se oba převlékli do suchého oblečení, mohl si Alex dát dohromady, jak se to celé seběhlo. Roger nachystal oběma dětem hamburgery a hranolky a všichni se posadili u stolu v občerstvení, i když žádnému z nich se do jídla vlastně ani nechtělo.

„Vlasec se mi namotal do té lodi, co odplouvala od mola, a já jsem nechtěl přijít o prut. Myslel jsem, že se vlasec hnedka přetrhne, jenže mě strhnul do řeky a já se nalokal vody. Potom jsem nemohl dýchat a připadalo mi, jako kdyby mě něco stahovalo dolů.“ Josh se odmlčel. „Myslím, že jsem prut v řece upustil.“

Kristen seděla vedle bratra, oči měla ještě červené a oteklé. Poprosila Katie, aby s ní chvilku zůstala, a Katie u ní seděla a držela ji za ruku.

„To nevadí. Za chvíli se tam podívám, a když ho nenajdu, koupím ti nový. Příště ho ale musíš pustit, ano?“

Josh popotáhl a přikývl. „Je mi to líto,“ zamumlal.

„Byla to nešťastná náhoda,“ uklidňoval ho Alex.

„Ale ty mě teď nepustíš na ryby.“

Mám snad znova riskovat, že se ti něco stane? napadlo Alexe. Ani náhodou. „Ještě si o tom promluvíme,“ odpověděl místo toho.

„A když slíbím, že příště ten prut pustím?“

„Jak jsem řekl, promluvíme si o tom později. Co kdybys teď radši něco snědl?“

„Nemám hlad.“

„Já vím, jenže právě je čas oběda a ty musíš jíst.“

Josh si vzal jeden hranolek, ukousl si a mechanicky žvýkal. Kristen udělala totéž. U stolu téměř pokaždé bratra napodobovala. Joshe to pěkně vytáčelo, ale teď právě zřejmě neměl sílu protestovat.

Alex se obrátil ke Katie. Polkl a v tu ránu znervózněl. „Můžu s vámi chviličku mluvit?“

Katie vstala od stolu a Alex ji odvedl kousek stranou. Když byli dostatečně daleko, aby ho děti neslyšely, odkašlal si. „Chtěl bych vám poděkovat.“

„Nemáte zač,“ namítla.

„Ale ano,“ trval na svém. „Kdybyste se nepodívala na obrazovku, nevěděl bych, co se děje. A možná bych ho nevylovil včas.“ Odmlčel se. „A taky vám děkuju, že jste se postarala o Kristen. Je roztomilá, ale hodně citlivá. Jsem moc rád, že jste ji nenechala samotnou. I potom, co jsme se šli s Joshem převléknout.“

„To by udělal každý,“ bránila se Katie. V nastalém mlčení si zřejmě uvědomila, jak blízko u sebe stojí, a o půl kroku ustoupila. „Už bych ale vážně měla jít.“

„Počkejte,“ zarazil ji Alex a zamířil k chladicím boxům v zadní části obchodu. „Pijete víno?“

Katie potřásla hlavou. „Občas, ale…“

Než dokončila větu, Alex otevřel skříň a vytáhl láhev chardonnay.

„Prosím, vezměte si ji,“ požádal. „Je to moc dobré víno. Je mi jasné, že tady byste kvalitní víno nečekala, ale když jsem byl v armádě, jeden kamarád mě zaučil. Je něco jako expert amatér a právě on vybírá, jaké víno mám nakupovat. Bude vám určitě chutnat.“

„Opravdu to není nutné.“

„To je to nejmenší.“ Usmál se na ni. „Berte to jako poděkování.“

Poprvé od té doby, co se seznámili, vydržela jeho pohled. „Tak dobře,“ souhlasila konečně.

Vzala si nákup a odešla. Alex se vrátil ke stolu. Kristen a Josh po dalším přemlouvání snědli oběd a Alex mezitím zašel k vodě pro prut. Když se vrátil, Joyce už na sebe oblékala zástěru, a tak mohl vzít děti na výlet na kolech. Potom zajeli do Wilmingtonu, zašli do kina a dali si pizzu, což u dětí spolehlivě zabírá. Slunce už málem zapadlo, když se řádně unavení vrátili domů. Děti se osprchovaly a oblékly si pyžama. Alex asi hodinu ležel s nimi v posteli a četl jim pohádky, než konečně zhasl světla.

V obývacím pokoji si potom pustil televizi a chvíli přepínal stanice, ale neměl náladu. Místo toho znovu myslel na Joshe, a i když věděl, že syn je v bezpečí ve svém pokoji, cítil stejné obavy jako předtím a stejný pocit selhání. Dělal, co mohl, a své děti miloval víc než kdokoli jiný, ale stejně se nemohl zbavit pocitu, že to nestačí.

Později, když Kristen a Josh dávno spali, zašel do kuchyně a z ledničky si vzal pivo. Seděl na gauči a pomalu upíjel. V duchu si přehrával celý den, ale tentokrát myslel na dceru a na to, jak se tiskla ke Katie.

Něco podobného viděl naposledy, ještě když byla Carly naživu.