JÁMA A KYVADLO

A JINÉ POVÍDKY

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Josef Schwarz – dědicové c/o Dilia, 1959, 1970, 1975; Ladislav Šenkyřík, 1998, 2024

Cover © Dark Crayon, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5207-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-5208-9 (mobi)

JÁMA A KYVADLO

A JINÉ POVÍDKY

přeložili Josef Schwarz

a Ladislav Šenkyřík

Obsah

ZLATÝ BROUK

PÁD DO MALSTRÖMU

VRAŽDY V ULICI MORGUE

ZÁHADA MARIE ROGÊTOVÉ

ČERNÝ KOCOUR

JÁMA A KYVADLO

MASKA ČERVENÉ SMRTI

OSTROV VÍLY

MEDAILÓN

ZRÁDNÉ SRDCE

O ŠIZENÍ JAKOŽTO EXAKTNÍ VĚDĚ

ROZHOVOR MONA A UNY

FILOSOFIE NÁBYTKU

MUŽ DAVU

NIKDY SE S ČERTEM NESÁZEJ O HLAVU!

ARNHEIMSKÉ PANSTVÍ neboli ZAHRADA V KRAJINĚ[†]

ELEONORA

PŘÍBĚH Z ROZEKLANÝCH HOR

TŘI NEDĚLE V TÝDNU

DENÍK JULIA RODMANA

KAPITOLA PRVNÍ – ÚVOD

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

POZNÁMKY

G

ZLATÝ BROUK

Hrome! Ten chlapík tančí šíleně!

Kousla ho tarantule!

Charles Dibdin, Všecko špatně

Před mnoha lety jsem se důvěrně spřátelil sjistým panem Williamem Legrandem. Pocházel ze staré hugenotské rodiny abyl kdysi zámožný; četné pohromy ho však přivedly na mizinu. Aby unikl ponížení ztohoto neštěstí, opustil město svých předků New Orleans ausadil se na Sullivanově ostrově nedaleko Charlestonu vJižní Karolíně.

Je to prapodivný ostrov. Tvoří jej bezmála jen mořská písčina aje asi tři míle dlouhý. Jeho šířka nepřesahuje nikde čtvrt míle. Od pevniny jej odděluje téměř nepostřehnutelná úžina, která se prodírá bujným rákosem akalem, kde rádi hnízdí bahňáci. Jak se dá předpokládat, vegetace je tu málo anebo je zakrslá. Mohutnější stromy tu nerostou. Nedaleko západního cípu ostrova, tam, kde stojí pevnost Fort Moultrie apár ubohých chat, do kterých vlétě prchají lidé před charlestonským prachem azimnicí, rostou sice ostnaté nízké palmy, ale jinak je celý ostrov kromě tohoto kousku na západě apruhu tvrdé, bílé pláže umoře pokryt hustým porostem sladce vonící myrty, kterou si tolik cení angličtí zahradníci. Keře tu často dosahují až patnácti idvaceti stop atvoří téměř neproniknutelnou houštinu, prosakující vzduch těžkou vůní.

Vnejzapadlejším zákoutí této houštiny, nedaleko východního, tedy odlehlejšího cípu ostrova, postavil si Legrand malou chatu, ve které právě pobýval, když jsem se sním čirou náhodou seznámil. Záhy se mezi námi vyvinulo přátelství– tento poustevník vzbuzoval vmnohém ohledu zájem iúctu. Poznal jsem, že je velmi vzdělaný, že má mimořádné duševní schopnosti, ale že je to chorobný misantrop apodléhá náladovým rozmarům střídavého nadšení azasmušilosti. Měl vchatě mnoho knih, ale moc se jim nevěnoval. Nejvíc ho těšila honba arybolov anebo se rád toulal po pláži abrouzdal houštím za škeblemi či nějakým novým druhem hmyzu; jeho entomologickou sbírku by mu mohl závidět iSwammerdam. Na těchto výpravách ho obyčejně doprovázel starý černoch jménem Jupiter, který byl sice ještě před rodinnou pohromou propuštěn na svobodu, ale kterého nikdo ani hrozbami, ani sliby nedokázal přinutit, aby se vzdal něčeho, co považoval za své právo– totiž sloužit do roztrhání těla mladému „milospanu Willovi“. Není zcela vyloučeno, že příbuzní, kteří si oLegrandovi mysleli, že to vhlavě nemá tak docela vpořádku, záměrně tuto tvrdošíjnost Jupiterovi naočkovali, aby měl poustevník nějaký dohled aochranu.

Zimy vzeměpisné poloze Sullivanova ostrova bývají málokdy tuhé ana podzim to bývá událost, musí-li se někdy rozdělat oheň. Ale asi vpolovině října jistého roku nastal přece jen velmi mrazivý den.

Krátce před západem slunce jsem se prodral věčně zelenými křovisky kpřítelově chatě. Už několik týdnů jsem uněho nebyl– bydlel jsem sice vCharlestonu, jen devět mil od ostrova, ale tenkrát se sem necestovalo tak pohodlně jako dnes. Když jsem dorazil kchatě, jako obyčejně jsem zaklepal, akdyž se nikdo neozval, vytáhl jsem ze smluveného úkrytu klíč, odemkl dveře avešel. Vkrbu plápolal pěkný ohníček. Bylo to nečekané, ale velmi příjemné překvapení. Svlékl jsem si kabát, přistrčil křeslo kpraskajícím polenům atrpělivě čekal, až přijdou hostitelé.

Dorazili brzy po setmění avelmi srdečně mne přivítali. Jupiter se šklebil od ucha kuchu ahned začal chystat několik bahňáků kvečeři. Legrand měl zas jeden ze svých záchvatů– jak jinak bych tomu měl říkat–, záchvatů nadšení. Nalezl neznámou dvojskořepinnou škebli, tvořící nový druh, anadto uštval achytil za Jupiterovy pomoci chrobáka, ato prý je úplný objev– ovšem ještě by rád slyšel můj názor zítra ráno.

„Aproč ne dnes?“ zeptal jsem se– mnul jsem si přitom ruce nad žárem aposílal celou čeleď chrobáků kčertu.

„Vidíte, to jsem měl vědět, že jste tady!“ řekl Legrand. „Ale už jsem vás tu tak dávno neviděl– jak jsem mohl předvídat, že se zrovna dnes ukážete? Když jsem se vracel domů, potkal jsem poručíka G. zpevnosti abrouka jsem mu, já blázen, půjčil; takže ho neuvidíte dřív než ráno. Zůstaňte tu přes noc ajá pro něj hned, jak vyjde slunce, pošlu Jupa. Něco tak nádherného jste neviděl!“

„Co– východ slunce?“

„Ale hlouposti– brouka! Je vám leskle zlatý– velký asi jako americký ořech–, má dvě uhlově černé skvrny na jednom konci hřbetu aještě jednu, oněco delší, na druhém. Tykadla má–“

„Taky zlatý– jako všecinko,“ vpadl mu do řeči Jupiter, „pořád vám říkám, milospane Will– ten brouk je skrz naskrz zlatej, všecko je to na něm poctivý zlato, iskřídlama– vživotě jsem tak těžkýho brouka neměl vruce.“

„No dobrá, řekněme, že je zlatý, Jupe,“ odpověděl Legrand, ajak se mi zdálo, poněkud vážnějším tónem, než bylo třeba, „ale kvůli tomu nemusíš spálit drůbež. Snad ta barva–“ obrátil se opět ke mně– „skutečně Jupitera opravňuje ktakovým řečem. Krovky mu svítí tak třpytivým, kovovým leskem– to jste prostě neviděl, no, ale to posoudíte až zítra. Zatím vám mohu aspoň přibližně naznačit jeho tvar.“ Při těchto slovech se posadil kmalému stolečku, na němž bylo pero ainkoust, ale papír žádný. Podíval se po nějakém do zásuvky, ale nic tam nenašel.

„Nevadí,“ řekl nakonec, „tohle mi stačí,“ azkapsy uvesty vytáhl kus, jak se mi zdálo, velmi špinavého kancelářského papíru acosi na něj perem načmáral. Protože mi bylo pořád ještě chladno, zatím jsem se od ohniště nehýbal. Když Legrand kresbu dokončil, od stolku mi ji podal. Jen jsem ji však vzal do ruky, ozvalo se silné vrčení apo něm škrábání na dveře. Jupiter je otevřel ado místnosti se vřítil Legrandův veliký novofoundlandský pes, skočil mi na ramena aradostně se ke mně lísal; hodně jsem si ho totiž všímal za svých dřívějších návštěv. Když se vydováděl, pohlédl jsem na papír, apopravdě řečeno, byl jsem dost zmaten ztoho, co můj přítel nakreslil.

„Nu,“ řekl jsem po delším zkoumání kresby, „tohle je ale divný brouk, to musím přiznat– nic takového neznám anikdy jsem podobnou věc neviděl, ledaže by to byla lebka nebo umrlčí hlava– té se to totiž ze všeho nejvíc podobá, aspoň já to tak vidím.“

„Umrlčí hlava!“ opakoval Legrand. „Nu– prosím, na papíře to bezpochyby má jakous takous podobu. Ty dvě tečky nahoře vypadají jako oči, že? Ata delší skvrna dole jako ústa– ataky celkový tvar je oválný.“

„To je možné,“ řekl jsem, „ale spíš to bude tím, že nejste malíř, Legrande. Musím se stím broukem seznámit osobně, abych se dozvěděl, jak skutečně vypadá.“

„Tak tedy nevím,“ řekl poněkud podrážděně, „kreslím docela slušně– aspoň bych měl kreslit–, měl jsem dobré učitele atroufám si osobě tvrdit, že nejsem úplný tupec.“

„Ale milý příteli, to přece nemyslíte vážně,“ řekl jsem, „tohle je docela ucházející lebka– dokonce bych řekl, že je to výborná lebka podle běžných představ otěchto fyziologických útvarech– aten váš chrobák je dozajista ten nejpodivnější chrobák na světě, jestli to má být on. Víte, že bychom ztoho znamení mohli sestavit pěkně strašidelnou historku? Podle všeho nazvete brouka Scarabeus caput hominis nebo tak nějak– vpřírodopise se najde spousta podobných názvů. Ale kde jsou tykadla, okterých jste mluvil?“

„Tykadla!“ řekl Legrand, kterého hovor na toto téma zřejmě nevysvětlitelně vzrušoval, „tykadla přece vidíte, ne? Nakreslil jsem je tak jasně, jak jasně jsem je viděl ubrouka, adomnívám se, že to stačí.“

„No dobrá,“ řekl jsem, „snad jste je nakreslil– ale přesto je nevidím–“ apodal jsem mu papír bez dalších poznámek– nechtěl jsem ho už dráždit; ten náhlý obrat mne však překvapil; Legrandova nedůtklivost mne mátla– apokud jde okresbu brouka, zcela určitě jsem na ní tykadla neviděl acelek se opravdu velmi podobal běžným tvarům umrlčí lebky.

Vzal ode mne papír velmi mrzutě auž jej chtěl zmačkat apatrně hodit do ohně, ale jak se na něj letmo podíval, cosi ho vážně zaujalo. Náhle ve tváři zrudl ahned zase pobledl. Chvíli seděl ustolku akresbu podrobně zkoumal. Pak vstal, vzal ze stolu svíčku ašel si sednout na lodní kufr do odlehlého kouta místnosti. Tam zase papír úzkostlivě prohlížel avšelijak jej přitom obracel; nic však neříkal. Já jsem jen žasl nad jeho počínáním, ale myslel jsem, že bude moudřejší, nebudu-li svými poznámkami provokovat jeho rostoucí rozladěnost. Náhle vytáhl zkabátu náprsní tašku, pečlivě do ní papír vložil auložil ji do psacího stolu, který zamkl. Poté se sice poněkud uklidnil, ale jeho dřívější nadšená nálada byla tatam. Připadal mi však spíš roztržitý než mrzutý. Během večera se čím dál víc hroužil do snění, zkterého jsem ho ani žertovným špičkováním nedokázal vytrhnout. Měl jsem vúmyslu přenocovat vchatě, jak jsem to dělával předtím, ale když jsem viděl hostitele vtakové náladě, připadalo mi vhodnější odejít. Nenaléhal, abych zůstal, ale když jsem se sním loučil, stiskl mi ruku srdečněji než jindy.

Asi měsíc nato (acelou tu dobu jsem Legranda neviděl) mne vCharlestonu navštívil jeho sluha Jupiter. Nikdy jsem toho černého dobráka neviděl tak sklíčeného auž jsem měl strach, že mého přítele potkalo nějaké vážné neštěstí.

„Nu, Jupe,“ řekl jsem, „copak se děje? Jak se daří pánovi?“

„No, abych řek pravdu, milospane, není mu zrovna nejlíp.“

„Není mu dobře? To nerad slyším. Na co si stěžuje?“

„To je právě vono! Že von si jaktěživ na nic nestěžuje– ale stejně je mu moc amoc zle.“

„Je mu moc zle, Jupitere? Proč jsi mi to neřekl hned? Musí ležet?“

„Ale kdepak! Nic nemusí– vtom je celej kámen ourazu– apřeci mu to nedá. Chudák milospán Will mi dělá ukrutně těžkou hlavu.“

„Poslyš, Jupitere, já bych se rád dověděl, očem to mluvíš. Povídáš, že je pánovi zle. Neřekl ti, co ho bolí?“

„Ale milospane, to si nemusíte hned tak brát. Von milospán Will sice říká, že mu nic neschází, to jo, ale proč teda mašíruje pořád jak divej, kouká do země, hlavu sehnutou, ramena vystrčený, bílej jak husa? Acelej čas ho držej ty cifry–“

„Co že ho drží, Jupitere?“

„Ale ty cifry nebo jaký klikyháky, co si pořád píše na tabulce– něco tak divnýho sem jakživ neviděl. Až sem se vám toho začal bát, to vám povídám. To víte, musím ho hlídat jako vostříž. Tuhle mi uplách zdomu eště před ránem azůstal pak celej boží den venku. Už sem vám měl na něj připravenou hůl, že mu jich pár pořádnejch vsolím, až se vrátí– ale jakej už sem blázen, pak sem holt neměl to srdce– to že tak mizerně vypadal.“

„Jak? Co– aha, dobře! Ale myslím, že bys na toho nešťastníka neměl být moc přísný– nemlať ho, Jupitere– to on zvlášť dobře nesnáší. Ale vůbec nic tě nenapadá, co by mohlo způsobit tu jeho nemoc nebo spíš změnu vchování? Stalo se snad něco nepříjemného mezitím, co jsem uvás nebyl?“

„To ne, milospane, nic nepříjemnýho se nestalo mezitím– ale mám vobavy, že už předtím– zrovinka ten den to bylo, co ste byl unás.“

„Jak to? Co tím myslíš?“

„Co, milospane– no přeci toho brouka– to je vono.“

„Cože?“

„No brouka– na to bych vzal jed, že milospána Willa kous ten zlatej brouk někam do hlavy.“

„Aje nějaký důvod ktakové domněnce, Jupitere?“

„Na to není důvod, na to sou kusadla adrápy. Jaktěživ sem takovýho satanskýho brouka neviděl– aby kopal akousal do všeho, co mu příde do rány. Sotva ho milospán Will chytil, dřív než by řek švec, ho už zasejc pustil– apovídám vám, že vtu chvíli už musel bejt kousnutej. Mně samotnýmu se ta huba vod toho brouka hned vod začátku nelíbila, ataky bych na něj prstem nešáh– chyt sem ho do kusu papíru, co sem tam našel. Taky sem ho do něj zabalil aeště kus papíru sem mu nacpal do huby– tak se na to musí.“

„Amyslíš tedy, že pána opravdu brouk kousl aže je ztoho nemocný?“

„Já si vo tom nic nemyslím– já to vím. Pročpak se mu pořád zdá vo zlatě? Inu proto, že ho kous zlatej brouk– to dá snad rozum, ne? Už sem vo těch broukách slyšel všelicos předtím.“

„Jak to ale víš, že se mu zdá ozlatě?“

„Jak to vím? No, poněvadž vo tom mluví ze spaní– tak to vím.“

„Nu, Jupe, možná že máš pravdu. Ale řekni mi, jaké šťastné okolnosti mohu vděčit za to, žes mne dnes poctil svou návštěvou?“

„Co má bejt, milospane?“

„Nějaký vzkaz od pana Legranda jsi mi nepřinesl?“

„Ne, milospane, jen tohle nesu,“ aJupiter mi podal lístek, na němž stálo:

Milý příteli,

proč jsem Vás tu už tak dlouho neviděl? Doufám, že nejste tak pošetilý, abyste se urážel pro trochu mé příkrosti; ale ne, to jistě ne.

Od té doby, co jsem Vás neviděl, mne cosi velmi znepokojilo. Musím Vám něco říci, ale těžko se mi to sděluje, ba ani nevím, mám-li stím ven.

Poslední dny jsem se necítil zvlášť dobře achudák Jupiter mne tak obtěžuje svou dobře míněnou starostlivostí, že už to není kvydržení. Věřil byste tomu? Onehdy si na mne přichystal ohromnou hůl, že prý mne vyplatí, protože jsem mu utekl astrávil celý den– solus– vkopcích na pevnině. Namouduši věřím, že mne před výpraskem zachránilo to, jak mizerně jsem vypadal.

Od našeho setkání mi do sbírky nic nového nepřibylo.

Jestliže se Vám to jen trochu hodí, přijeďte sJupiterem. Určitě přijeďte. Rád bych Vás ještě dnes večer viděl– je to důležité. Ujišťuji Vás, že jde opravdu okrajně důležitou věc.

Vždy Váš

William Legrand

Na tónu tohoto dopisu mne cosi velmi zneklidnilo. Legrand přece píše podstatně odlišným stylem. Očem to jenom blouzní? Jaká ztřeštěnost ho to zase posedla? Co to může být za „krajně důležitou věc“, kterou musí se mnou projednat? To, co oněm povídal Jupiter, nevěstilo nic dobrého. Měl jsem strach, jestli ho snad rodinné neštěstí, které ho nepřestávalo trápit, vážně nevyšinulo. Aproto jsem se bez meškání vypravil sčernochem.

Když jsme dorazili khrázi, všiml jsem si, že na dně člunu, skterým jsme se měli přepravit na ostrov, leží kosa atři rýče– všechno zřejmě nové.

„Co má tohle všechno znamenat, Jupe?“ zeptal jsem se.

„No kosa, milospane, astímhle se reje.“

„To je správné, ale proč je to tady?“

„To mně milospán Will nakázal, abych mu ty věci ve městě koupil– musel jsem za ně dát hříšný peníze.“

„Ale pro všecky záhady světa mi pověz, na co ten tvůj milospán Will bude potřebovat kosu atři rýče?“

„To teda nevím, na to má hlava nestačí, aať se propadnu, esli to ví on. Ale za všecko může ten brouk.“

Když jsem viděl, že sJupiterem nic nepořídím, protože má na mozku skutečně jen „toho brouka“, nastoupil jsem na člun anapjal plachtu. Vál příznivý, ostrý větřík abrzy jsme vpluli do malého zálivu severně od Fort Moultrie apo dvou mílích cesty jsme došli kchatě. Byly asi tři hodiny odpoledne. Legrand nás už dychtivě očekával. Sevřel mi ruku se vzrušenou naléhavostí, což mne znepokojilo ataké ve mně posílilo předchozí podezření. Tvář měl až úděsně bledou ahluboce posazené oči mu planuly zvláštním, nepřirozeným třpytem. Poptal jsem se ho krátce na zdraví apak mě nenapadlo nic vhodnějšího než vznésti dotaz, zda mu už poručík G. vrátil chrobáka.

„Samozřejmě,“ odpověděl asilně přitom zrudl, „hned příští ráno mi ho přinesl. Za nic na světě bych se stím chrobákem nerozloučil. Víte, že je pravda, co oněm tvrdí Jupiter?“

„Vjakém smyslu?“ zeptal jsem se se smutnou předtuchou vsrdci.

„Totiž, že ten brouk je zpravého zlata.“ Řekl to naprosto vážným, upřímným tónem ajá jsem se nevýslovně zděsil.

„Na tomhle brouku zbohatnu,“ pokračoval striumfálním úsměvem, „sním znovu získám rodinný majetek. Aproto se nedivte, že si ho tak cením. Štěstěna uznala, že jsem ho hoden, svěřila mi ho– teď stačí, abych sním správně zacházel, asám už mne zavede ke zlatu. Jupitere, přines mi toho chrobáka!“

„Co– brouka, milospane? Stím broukem nechci mít co dělat– musíte si pro něj sám.“ Nato Legrand svážným, důstojným výrazem vstal apřinesl mi brouka ze skleněného pouzdra, ve kterém ho choval. Byl to nádherný skarab, tehdy ještě neznámý přírodovědcům azvědeckého hlediska jistě vzácná kořist. Na jednom konci hřbetu měl dvě kulaté černé skvrny ana druhém jednu podlouhlou. Krovky měl nesmírně tvrdé alesklé– blyštěly se opravdu jako zlato. Také váha hmyzu byla pozoruhodná, adám-li dohromady všechny tyto činitele, ani Jupiterovi nezazlívám jeho názor na brouka; proč se však Legrand stímto názorem ztotožňuje, to mi zaboha nešlo na rozum.

„Poslal jsem pro vás,“ oslovil mne pateticky, když jsem si brouka jak náleží prohlédl, „poslal jsem pro vás, abyste mi poradil apomohl, až budu prosazovat přání osudu ipřání brouka–“

„Můj milý Legrande,“ rázně jsem ho přerušil, „vám jistě není dobře, radím vám, abyste se šetřil– měl byste si jít lehnout. Zůstanu uvás pár dní, dokud se ztohohle nezotavíte. Máte jistě horečku a–“

„Změřte mi tep,“ řekl.

Sáhl jsem mu na tepnu, apopravdě řečeno, nezjistil jsem nejslabší náznak zvýšené teploty.

„Je ale možné, že jste nemocný anemáte horečku. Dovolte, abych vám předepsal tuto léčbu: předně, ihned si půjdete lehnout. Potom–“

„Mýlíte se,“ vpadl mi do řeči, „je mi tak dobře, jak mi jen může být– vnapětí, které prožívám. Jestli to ale se mnou myslíte opravdu přátelsky, pak mne toho napětí zbavíte.“

„Ajak to mám provést?“

„Je to lehké. Podniknu sJupiterem výpravu do kopců na pevnině abudeme při tom potřebovat pomoc člověka, na kterého se dá spolehnout. Avy jste jediný, komu důvěřujeme. Ať už se nám ta věc podaří, nebo ne, vobojím případě mi to přinese uklidnění.“

„Milerád bych vám pomohl,“ odpověděl jsem, „ale řekněte vážně, Legrande, má ten brouk co dělat svaší výpravou do hor?“

„Má.“

„Pak se ovšem takového bláznovství nezúčastním.“

„To mě mrzí– moc mě to mrzí– protože to budeme musit podniknout sami.“

Podniknout sami! Ten člověk namouduši zešílel–

„Ale počkejte! Jak dlouho chcete zůstat pryč?“

„Patrně celou noc. Vyrazíme okamžitě, abuď jak buď, před úsvitem jsme zpátky.“

„Aslíbíte mi na svou čest, že až tenhle váš vrtoch skončí azáležitost sbroukem se vyřídí (pane na nebi!) kvaší spokojenosti, že se vrátíte domů abez odmluv se podřídíte mým pokynům jako pokynům svého lékaře?“

„Ano– to slibuji. Ale teď abychom vyšli– nemáme času nazbyt.“

Stěžkým srdcem jsem přítele doprovázel. Vyrazili jsme kolem čtvrté– Legrand, Jupiter, pes ajá. Jupiter vzal ssebou kosu arýče atrval na tom, že všechno ponese sám– amně se zdálo, že spíše ze strachu, aby se některý kus nářadí nepřipletl do ruky jeho pánovi, než znějaké přemíry píle aochoty. Tvářil se strašně zarputile acelou cestu mu zúst nevyšla jiná slova než „ten zatracenej brouk“. Já jsem měl na starosti dvě zlodějské svítilny, kdežto Legrand se spokojil pouze schrobákem, kterého nesl přivázaného na konci provázku apři chůzi sním točil aškubal, tváře se přitom jako čaroděj.

Když jsem si všiml tohoto posledního neklamného důkazu Legrandovy pomatenosti, bylo mi opravdu do pláče. Řekl jsem si však, že kjeho rozmarům budu zatím shovívavý anebo počkám, až budu moci zakročit rázněji aúspěšněji. Mezitím jsem se ho pilně vyptával, co vlastně touto expedicí sleduje, ale vše marno. Jakmile se mu podařilo zatáhnout mne do podniku, už se mu zřejmě nechtělo bavit se oméně významných věcech ana všechny mé dotazy jen blahovolně odpovídal: „Uvidíme!“

Přeplavili jsme se na člunu přes úžinku na horním konci ostrova, vystoupili na vyvýšený břeh pevniny apokračovali vcestě severozápadním směrem vnesmírně divokém apustém úseku kraje, kde nebylo vidět jedinou stopu po lidské noze. Legrand nás cílevědomě vedl ajen tu atam se na chvilenku zastavoval, aby si ověřil jisté značky, které si zřejmě sám za dřívější cesty udělal.

Takhle jsme putovali asi dvě hodiny azrovna zapadalo slunce, když jsme vcházeli do krajiny daleko pustší, než jsem kdy viděl. Byla to jakási náhorní plošina pod temenem takřka nepřístupného svahu, který byl od úpatí až kvrcholu hustě zalesněn amísty přerván ohromnými převislými útesy; tyto skály jako by volně ležely na zemi amnohé znich se nezřítily do údolí jen proto, že byly zaklesnuty do stromů. Hluboké strže, vybíhající na všechny strany, dodávaly místu ještě pochmurnější velebnosti.

Plošina, na niž jsme se vyšplhali, byla hustě porostlá houštím abrzy jsme zjistili, že bychom si tudy bez kosy cestu vůbec neproklestili. Jupiter nám podle pokynů svého pána prosekával stezku kpatě ohromně vysokého lyrovníku, který stál vrovince sosmi či deseti duby avšechny je převyšoval– aostatně všechny stromy, které jsem až dosud poznal– krásou listů ijejich tvarem, košatostí větví acelým svým majestátním zjevem. Když jsme ktomuto stromu dorazili, Legrand se obrátil na Jupitera sotázkou, zda by dokázal vylézt nahoru. To starocha zřejmě dost ohromilo achvíli váhal sodpovědí. Pak přistoupil kobrovitému kmenu, pomalu jej obešel avelmi pozorně jej zkoumal. Když průzkum ukončil, řekl jenom: „Ano, milospane, Jup vyleze na každej strom, kerej se mu vživotě nachomejtne.“

„Tak už ať jsi nahoře– brzy se setmí anebudeme vidět na práci.“

„Jak vysoko mám lízt, milospane?“ zeptal se Jupiter.

„Nejdříve se vyšplhej po hlavním kmeni ajá ti pak řeknu kudy dál– počkej! Tady toho brouka si vezmi ssebou.“

„Brouka! Milospane Will– toho zlatýho?“ zvolal černoch apolekaně couval– „co jsem proved, že mám toho brouka tahat na strom? To mě ani nenapadne.“

„Jestli se bojíš, Jupe, takový velký, statný černoch, vzít do ruky malého, neškodného mrtvého broučka, nu, pak ho můžeš táhnout tady na šňůrce– když ho ale vůbec ssebou nevezmeš, budu ti muset rozbít hlavu touhle lopatou.“

„Co zas má bejt, milospane?“ řekl Jup, kterého hanba zřejmě obměkčila; „pořád si takhle dobírat starýho negra. Stejně sem dělal jenom švandu. Prosím vás, já– abát se brouka. Co je mi do brouka?“ Nato obezřele uchopil konec provázku, adrže si hmyz tak daleko od těla, jak to jen šlo, chystal se lézt na strom.

Mladý lyrovník tulipovitý neboli Liriodendron tulipifera, nejnádhernější americký lesní velikán, má podivuhodně hladký kmen avyráží do velké výšky bez postranních větví; ve zralejším věku však jeho kůra zesukovatí azvrásní ana pni vyrůstá mnoho krátkých výhonků. Atak tedy vylézt na strom, který stál před námi, vypadalo nesnadnější, než to doopravdy bylo. Jupiter se těsně přimkl koleny ipažemi kohromnému kmeni, rukama se zachycoval výčnělků, bosé prsty nohou zaklesával do škvír, apřestože dvakrát málem sletěl, nakonec se vydrápal do první velké rozsochy. Pak měl zřejmě dojem, že jeho úkol vjádře skončil. Nu, nebezpečí měl lezec opravdu za sebou, třebaže byl nějakých šedesát sedmdesát stop nad zemí.

„Kudy teď, milospane Will?“ zeptal se.

„Lez nahoru po nejsilnější větvi– po té, co je na téhle straně,“ řekl Legrand. Černoch ho hbitě poslechl azřejmě bez nesnází šplhal výš avýš, až se jeho zmenšená postava nadobro ztrácela vhustém listoví, které ji obklopovalo. Pak se ozvalo jeho halekání.

„Jak daleko mám eště lízt?“

„Jak jsi už vysoko?“ ptal se Legrand.

„Už moc,“ odpovídal černoch, „už koukám skrz vršek na nebe.“

„Nebe si nevšímej– poslouchej, co ti říkám. Podívej se po kmeni dolů aspočítej pod sebou větve na téhle straně. Kolik větví jsi minul?“

„Jednu, dvě, tři, čtyry, pět– pět kusů by to bylo, milospane, na týhle straně.“

„Tak vylez ještě na další.“

Zanedlouho se znovu ozval hlas, který nám oznamoval, že Jupiter dosáhl sedmé větve.

„Ateď, Jupe,“ volal Legrand, zřejmě velmi rozčilen, „se pokus na tu větev vyškrábat, ale nejdál co můžeš. Akdyž přijdeš na něco divného, ozvi se.“

Jestliže jsem do této chvíle přece jen trochu pochyboval ošílenství svého ubohého přítele, teď jsem oněm nabyl jistoty. Nezbývalo mi než uvěřit, že se dočista zbláznil, azačal jsem mít vážné obavy, jak ho dostanu domů. Když jsem uvažoval, jak to zařídit, zaslechl jsem opět Jupiterův hlas.

„Na tuhle větev se moc daleko nevodvážím– je nadobro uschlá.“

„Co říkáš– uschlá že je ta větev, Jupitere?“ křičel Legrand zajíkavě.

„To se ví, milospane, je sní konec– vodumřela– povídám.“

„Co si teď proboha živého počnu?“ zeptal se Legrand, jako by ho postihlo strašné neštěstí.

„Nevíte?“ dychtivě jsem se chopil příležitosti zasáhnout, „inu, pojďte domů alehněte si do postele. No tak– jste přece rozumný mládenec, ne? Už se připozdívá anezapomeňte na slib.“

„Jupitere,“ křičel, vůbec si mne nevšímaje, „slyšíš mě?“

„Náramně slyším, milospane– každý slovo.“

„Vyzkoušej tedy pořádně to dřevo nožem apověz mi, jestli je opravdu hodně shnilé.“

„Prohnilý by tedy bylo, milospane, to jo,“ odpověděl po chvilce černoch, „ale mohlo by bejt eště vo moc víc. Já bych třeba zkusil popolízt po tý větvi sám– to by šlo.“

„Sám? Co to povídáš?“

„No bez brouka. Je to strašně těžkej brouk. Co kdybych ho hodil dolů– pod jedním černým chlapem by ta větev třeba nepraskla.“

„Ty zpropadený darebáku!“ volal Legrand azřejmě se mu ulevilo, „co mi to chceš nabulíkovat? Jestli toho brouka pustíš, namouduši ti zlomím vaz. Nu tak, Jupitere, slyšíš, co ti povídám?“

„No jo, milospane, ale zrovna takhle byste nemusel na chudáka negra povykovat.“

„Nu dobře– tak poslouchej! Jestli se odvážíš na tu větev hodně daleko, tak daleko, jak myslíš, že tě unese, anepustíš přitom brouka, daruju ti hned, jak slezeš, stříbrný dolar.“

„Už teda lezu, milospane Will– namouduši,“ odpověděl černoch velmi hbitě– „už sem na samým konci.“

„Co– na konci?“ zaječel teď Legrand, „na konci té větve?“

„No, co nevidět tam budu, milospane– ahele– panebože, smiluj se! Co je to tady na stromě?“

„Nu,“ křičel Legrand rozjásaně, „co je to?“

„Dohromady nic– lebka. Někdo tu na stromě zapomněl hlavu avrány zní vožraly sakumpak všecko maso.“

„Lebka, říkáš! Báječné! Jak je květvi připevněna– čím na ní drží?“

„To musím, milospane, vobhlídnout. Namoutě, tohle je mi ňáká podezřelá situace– do lebky vám je zaraženej ohromnej hřebík, kterým je přitlučená ke stromu.“

„Dobrá, Jupitere, teď udělej přesně, co ti řeknu– slyšíš?“

„Kslužbám, milospane.“

„Tak dávej pozor– najdi uté lebky levé oko.“

„Cha! To je dobrý! Dyť vůbec žádný voko nemá.“

„Jsi ty ale kus pitomce! Poznáš svou pravou ruku od levé?“

„To teda poznám– vtom já se moc dobře vyznám– ta, co sní štípám dříví, je levá.“

„To je pravda– jsi levák; nu, alevé oko máš na stejné straně jako levou ruku. Teď snad najdeš levé oko té lebky, anebo aspoň místo, kde levé oko bývalo. Máš ho?“

Nastalo delší ticho. Konečně se černoch ozval:

„Je levý voko tý lebky taky na tý straně, na kerý má levou ruku? Vona ta lebka totiž nemá ani malíček, natož ruku– ale nevadí– já už sem to voko našel– tady ho mám– je levý! Co sním mám dělat?“

„Prostrč tím okem brouka aspusť ho dolů, pokud ti to šňůra dovolí– ale dej pozor– drž ji přitom pevně.“

„Hotovo, milospane Will– ouplná hračka– jak nic sem tou dírou brouka protáh– koukněte se na něj zezdola!“

Za této debaty nebylo vidět ani kousíček Jupiterova těla; ale brouk, kterého spustil na provázku, se teď třpytil jak báň zvyleštěného zlata vposledních paprscích zapadajícího slunce, které ještě slabě ozařovalo výšinu, na níž jsme stáli. Chrobák visel docela volně pod větvemi, akdyby jej Jupiter pustil na zem, byl by dopadl knašim nohám. Legrand ihned popadl kosu apřímo pod hmyzem vysekal vtrávě pruh, tři až čtyři yardy široký, apak nařídil Jupiterovi, aby šňůru pustil aslezl ze stromu.

Potom súzkostlivou přesností zarazil do země kolík právě tam, kde brouk dopadl, vytáhl zkapsy míru, jeden konec pásma připevnil ke kmeni stromu vbodě, který byl nejblíž kolíku, pak míru rozvinul ke kolíku aodtud ji vedl dál směrem určeným těmito dvěma body, do vzdálenosti padesáti stop, zatímco Jupiter před ním kosou vysekával porost. Vtomto místě zarazil druhý kolík akolem něho jakožto středu vyznačil kruh sprůměrem asi čtyř stop. Nato vzal jeden rýč, druhý dal Jupiterovi atřetí mně apožádal nás, abychom se co nejrychleji dali do práce.

Popravdě řečeno, vůbec si nelibuji vtomto druhu zábavy, azvláště vté chvíli bych se jí byl milerád zřekl, neboť se blížila noc abyl jsem beztak unaven zpředchozího tělocviku; ale nevěděl jsem, jak ztoho vyklouznout, ataké jsem se bál odmítnout, abych přítele nepopudil. Kdybych se byl mohl spolehnout na Jupiterovu pomoc, bez váhání bych se byl pokusil dopravit šílence domů třeba inásilím, ale znal jsem příliš dobře postoj starého černocha, abych sním mohl počítat vjakémkoli osobním sporu sjeho pánem. Byl jsem přesvědčen, že Legrand naletěl jedné znespočetných jižních báchorek ozakopaných penězích aže se vtom výmyslu utvrdil nálezem chrobáka, či snad iJupiterovým paličatým tvrzením, že brouk je opravdu ze zlata. Když mysl tíhne kšílenství, dá se ochotně obloudit takovými náznaky, zvláště jsou-li vsouladu spěstovanou apriorní představou– amimo to jsem si vzpomněl na výrok toho nešťastníka obrouku, který ho prý zavede ke zlatu. To všechno mě náramně zlobilo imátlo; nakonec jsem se však rozhodl, že udělám znouze ctnost– že budu poctivě kopat atím dřív blouznivce přímo hmatatelným důkazem přesvědčím, jakým bludům propadá.

Rozsvítili jsme lucerny avrhli se do práce se zápalem hodným rozumnějšího cíle; ave svitu, který ozařoval naše postavy anástroje, jsem se neubránil myšlence, jakou asi malebnou skupinku tvoříme ajak podivné apodezřelé by se jistě zdálo naše počínání vetřelci, který by sem náhodou zabloudil.

Pracovali jsme nepřetržitě dvě hodiny. Moc jsme nemluvili; nejvíc nás obtěžoval štěkot psa, který se opostup prací silně zajímal. Nakonec tak rámusil, že jsme začínali mít obavy, aby nepřilákal nějaké zatoulané cestovníky vokolí– totiž ty obavy měl Legrand; pokud jde omne, byl bych uvítal jakékoli vyrušení, které by mi umožnilo dostat toho pomatence domů. Povyku nakonec učinil přítrž Jupiter, který svýrazem urputného odhodlání vylezl zjámy, jednou svou šlí svázal zvířeti tlamu apak se stemným pochechtáváním vrátil krýči.

Tak jsme se po dvou hodinách dostali do hloubky pěti stop– apo pokladu nikde potuchy. Nastala hlavní přestávka ajá jsem začal doufat, že fraška končí. Avšak Legrand, třebaže byl vznačných rozpacích, si jen zamyšleně utřel čelo adal se znovu do práce. Vyryli jsme už celý kruh všíři čtyř stop ateď jsme ho ještě odvě stopy vprůměru rozšiřovali. Zase jsme nic neobjevili. Zlatokop, jehož mi bylo upřímně líto, se konečně vyškrábal zjámy, hořké zklamání vryto vkaždém tahu tváře, azvolna, váhavě si navlékl kabát, který předtím odhodil. Já jsem zatím mlčel. Jupiter začal na pokyn svého pána sbírat nářadí. Pak ještě sundal psovi náhubek azamířili jsme beze slova kdomovu.

Neušli jsme snad ani tucet kroků, když Legrand strašlivě zaklel, přiskočil kJupiterovi apopadl ho za krk. Užaslý černoch otevřel oči iústa dokořán, pustil rýče aklesl na kolena.

„Ty darebáku,“ spustil Legrand, sykaje slova mezi zaťatými zuby, „ty ohavný lotře! Mluv, povídám ti! Nevykrucuj se ahned mi odpověz– kde– kde máš levé oko?“

„Proboha, milospane Will! Copak todle tady není moje levý voko?“ zařval vyděšený Jupiter apřitom si položil ruku na pravý zrakový orgán adržel ji tam se zoufalou úporností, jako by měl strach, že mu ho pán vzápětí vydloubne.

„Já jsem si to myslel! Já to věděl– hurá!“ povykoval Legrand, pustil černocha aprovedl několik kvapíkových poskoků apiruet knesmírnému údivu svého sluhy, který vstal ajen němě civěl zpána na mne aze mne na pána.

„Pojďte! Musíme zpátky,“ řekl Legrand, „hra ještě neskončila,“ aznovu nás vedl klyrovníku.

„Jupitere,“ řekl, když jsme došli pod strom, „pojď sem! Je ta lebka přibita květvi tváří ven, anebo tváří kté větvi?“

„Vobličejem ven, milospane, takže vrány mohly na voči pěkně bez vobtíží.“

„No dobrá, apustils brouka tímhle okem, nebo tímhle?“– aLegrand se dotkl Jupiterových víček.

„Tohle voko to bylo, milospane– levý– jak ste mi řek,“ ačernoch zase ukázal na pravé oko.

„To stačí– musíme to zkusit znovu.“

Nato přítel, vjehož šílení jsem najednou viděl, anebo se mi zdálo, že vidím, náznak jistého smyslu, posunul kolík, označující místo, kam brouk dopadl, asi otři palce kzápadu. Ajako prve zase vedl pásku od nejbližšího bodu na kmeni ke kolíku atuto přímku pak prodloužil odalších padesát stop askončil několik yardů od místa, kde jsme kopali.

Kolem nové značky opsal kruh, oněco větší než ten první, azase jsme se začali ohánět rýči. Padal jsem sice únavou, ale vmém vztahu kcelé věci nastala jakási pro mne nepochopitelná změna– náhle se mi ta nucená práce tak nepříčila. Zneznámých důvodů jsem začal být zvědavý– dokonce mne to vzrušovalo. Možná že ipři vší výstřednosti Legrandova chování si mne cosi podmaňovalo, jakási promyšlenost či záměrnost. Ryl jsem horlivě achvílemi jsem se přistihl, jak se sám sjakousi zbohatlickou nadějí rozhlížím po vybájeném pokladu, jehož přízrak pomátl mého nešťastného druha.

Právě když jsem se nejvíc hroužil do těchto nálad– to jsme pracovali už zase asi půldruhé hodiny–, vyrušilo nás znovu zuřivé skučení psa. Když dorážel poprvé, dělal to zřejmě zhravosti či rozmaru, tentokrát však štěkal vážně anešťastně azuřivě se bránil, když mu chtěl Jupiter znovu zavázat hubu. Skočil do jámy atlapami začal divoce odhazovat hlínu. Za pár vteřin vyhrabal hromadu kostí; byly to dvě úplné lidské kostry, mezi nimiž se povalovalo několik kovových knoflíků acosi, co vypadalo jak prach ze zetlelé vlny. Další zásahy rýče odhalily čepel velkého španělského nože apak se ve světle zablýskly tři nebo čtyři kusy zlatých astříbrných mincí.

Když to Jupiter viděl, divoce se rozjásal, ale tvář jeho pána prozrazovala nesmírné zklamání. Pobízel nás však, abychom pokračovali; jen to dořekl, klopýtl jsem aupadl– špičkou boty jsem totiž uvázl ve velké železné obruči, napůl zasuté vkypré půdě.

Teď jsme se teprve pustili jaksepatří do práce– nikdy jsem nezažil deset minut tak vzrušeného napětí. Vté chvilce jsme téměř úplně vyprostili zhlíny podlouhlou dřevěnou truhlu, která– podle toho, jak byla zachovalá apodivuhodně tvrdá– patrně zčásti zkameněla, snad vlivem bichloridu rtuti. Truhla byla tři apůl stopy dlouhá, tři stopy široká advě apůl stopy měřila do hloubky. Byla pevně pobita železnými pásy, které byly zanýtovány atvořily kolem bedny jakési mřížoví. Na delších stranách blíže víka bylo po třech železných kruzích, celkem šest, za které ji šest lidí mohlo pevně uchopit. Ať jsme se však namáhali sebevíc, truhlu jsme nezdvihli, jen jsme ji malinko postrčili. Hned nám bylo jasné, že takovou tíhu odtud nedokážeme odnést. Víko naštěstí drželo jen za dvě posunovací zástrčky. Se zatajeným dechem, hoříce nedočkavostí, jsme je odsouvali. Vokamžení před námi zářil poklad nedozírné ceny. Jakmile paprsky svítilny dopadly do jámy, zableskla odtud vzhůru záře atřpyt ze změti navršeného zlata askvostů, až nás to dočista oslepilo.

Marně bych se vám snažil vylíčit, sjakými pocity jsem na to zíral. Úžas vnich ovšem převládal. Legrand byl zrozčilení zřejmě úplně vyčerpán– sotva řekl pár slov. Jupiterova tvář na chvíli mrtvolně zesinala– jak je to jen učernošského obličeje možné. Zdálo se mi, že je omráčen– jako když ho zasáhne blesk. Pak se vrhl vjámě na kolena, pohroužil nahé paže až po lokty do zlata adlouho je nevytahoval, jako by se té slastné lázně nemohl nabažit. Nakonec zhluboka vydechl azvolal vjakési samomluvě:

„Avšecko to pošlo vod toho zlatýho brouka! Vod toho milýho zlatýho broučka! Chudáček malej, ajá sem byl na něj tak sprostej, tak sem mu nadával! Že ti není hanba, ty chlape černej– no, řekni sám, že je!“

Byl nejvyšší čas, abych pánovi isluhovi důrazně připomněl, že by bylo záhodno poklad uklidit, neboť se připozdívalo aještě nás čekal nesnadný úkol všechno před svítáním dopravit pod střechu. Nevěděli jsme si stím rady adlouho jsme si marně lámali hlavu co dál– nikoho nic kloudného nenapadlo. Nakonec jsme bednu nadlehčili tak, že jsme ji ze dvou třetin vyprázdnili, apak už jsme ji mohli strochou námahy vyzdvihnout zjámy. Vytahané věci jsme poskládali do houští anechali unich na stráži psa. Jupiter mu přísně nařídil, aby se za nic nehýbal zmísta aaby do našeho návratu ani nehlesl. Nato jsme se struhlicí chvatně vydali kdomovu adorazili jsme do chaty svypětím všech sil, ale bez pohromy, vjednu hodinu zrána. Byli jsme tak utrmáceni, že jsme vtu chvíli nebyli schopni podniknout nic dalšího. Do dvou hodin jsme odpočívali, něco jsme snědli apak zas vyrazili do kopců, vybaveni třemi pevnými pytli, které jsme naštěstí našli vLegrandově domácnosti. Krátce před čtvrtou jsme došli kjámě, rozdělili jsme mezi sebe pokud možno rovnými díly zbytek kořisti, jámu jsme ani nezahrabali aopět jsme zamířili kchatě. Podruhé jsme vní složili své zlaté břímě právě ve chvíli, kdy první slabé pruhy úsvitu probleskly nad vrcholky stromů na východě.

Byli jsme teď nadobro vyčerpáni, ale ze samého rozčilení jsme nedokázali pořádně si odpočinout. Tři čtyři hodiny jsme neklidně dřímali, ale pak, jako bychom se byli smluvili, jsme najednou vstali azačali prohlížet poklad.

Truhla byla vrchovatá azabralo nám celý den aznačnou část noci, než jsme její obsah prozkoumali. Nic nebylo uspořádáno podle nějakého systému, všechno bylo páté přes deváté naházeno na hromadu. Když jsme poklad pečlivě roztřídili, zjistili jsme, že jsme majiteli daleko většího bohatství, než jsme se zprvu domnívali. Jen mincí tam bylo aspoň za čtyři sta padesát tisíc dolarů– odhadovali jsme jejich cenu co nejpřesněji podle soudobých indexů. Nebyl tam jediný stříbrný kus. Všechny peníze byly ze starého zlata anejrůznějších druhů– byly tu mince francouzské, španělské aněmecké, několik anglických guinejí ataké nějaké hrací penízky, jaké jsme nikdy neviděli. Našli jsme také několik velkých atěžkých mincí snápisy tak setřelými, že jsme je ani nerozluštili. Americké peníze tam nebyly. Obtížnější už bylo odhadnout cenu skvostů. Byly tam diamanty– pár nesmírně velkých akrásných– celkem sto deset kusů ažádný znich nebyl malý, osmnáct podivuhodně třpytných rubínů, tři sta deset smaragdů– všechny nádherné– ajedenadvacet safírů ajeden opál. Všechny tyto kameny byly vylámány ze svých zasazení alůžek apoházeny volně po truhle. Lůžka sama, která jsme našli mezi ostatním zlatem, byla zřejmě potlučena kladivem– snad aby je nikdo nepoznal. Krom toho tu byla spousta šperků aozdob zryzího zlata– téměř dvě stě masívních prstenů anáušnic, těžké řetězy– třicet, pokud se pamatuji–, dále třiaosmdesát velkých atěžkých krucifixů, pět zlatých velmi cenných kadidelnic, ohromná zlatá punčová mísa, bohatě zdobená tepanými révovými listy abakchickými figurkami, jakož idvě rukojeti mečů sjemnou reliéfovou prací amnoho dalších předmětů, na které si už ani nevzpomínám. Tyto drahocennosti vážily víc než tři sta padesát anglických liber. Ado tohoto odhadu jsem ještě nezapočítal sto devadesát sedm skvělých zlatých hodinek; troje znich byly aspoň po pěti stech dolarech. Mnohé byly velmi staré ajako chronometry neměly žádnou cenu, neboť jejich stroje byly do značné míry poškozeny rzí– ale ve všech bylo zasazeno plno drahokamů ajejich pláště byly hodnotné. Ještě toho večera jsme odhadli celý obsah truhlice na půldruhého miliónu dolarů, akdyž jsme později roztřídili šperky adrahokamy (několik jsme si jich ponechali pro osobní potřebu), zjistili jsme, že jsme hodnotu pokladu zdaleka nedocenili.

Když jsme konečně všechno prozkoumali avlna počátečního vzrušení trochu opadla, začal Legrand– který viděl, že už zmírám nedočkavostí dovědět se rozuzlení této kromobyčejné záhady– zevrubně líčit všechno, co spříběhem souviselo.

„Jistě se pamatujete na ten večer,“ řekl, „když jsem vám dal do ruky onen neumělý náčrtek chrobáka. Také si vzpomínáte, jak jsem se na vás rozzlobil, když jste neustále tvrdil, že se má kresba podobá umrlčí hlavě. Když jste to řekl poprvé, myslel jsem, že žertujete, pak se mi ale vybavily ty zvláštní skvrny na hřbetě mého hmyzu avduchu jsem připouštěl, že vaše poznámka má jisté opodstatnění. Ale velmi mě popouzelo, jak jste se posmíval mým kreslířským schopnostem– bývám totiž pokládán za slušného malíře–, aproto když jste mi vrátil útržek pergamenu, už jsem ho chtěl zmačkat avztekle hodit do ohně.“

„Ten kousek papíru myslíte,“ řekl jsem.

„Ne. Vypadal úplně jako papír ataké jsem si to zprvu myslel– když jsem ale na něm začal kreslit, hned jsem zjistil, že je to kus tenounkého pergamenu. Jak si vzpomínáte, byl velmi špinavý. Nuže, když jsem ho vlastně už muchlal, letmo jsem mrkl na kresbu, kterou jste si tak prohlížel, adovedete si představit, jak ve mně hrklo, když jsem skutečně viděl podobu umrlčí hlavy tam, kde jsem nakreslil– aspoň se mi to zdálo– brouka. Chvíli jsem byl tak konsternován, že jsem nemohl logicky uvažovat. Věděl jsem, že vpodrobnostech se má kresba lišila od téhle– ovšem vcelkovém obrysu tu jistá podobnost byla. Pak jsem vzal svíčku, odešel jsem si sednout na druhý konec místnosti atam jsem pergamen zkoumal důkladněji. Obrátil jsem jej ana rubu jsem našel svůj vlastní náčrtek– přesně tak, jak jsem jej nakreslil. Nejdřív mě nic nenapadlo, jen mě zarazila ta neuvěřitelná podoba linií dvou kreseb– ta prapodivná shoda okolností obsažená ve faktu, že na opačné straně pergamenu, přímo pod mou kresbou chrobáka, je lebka, okteré nevím, aže tato lebka se nejen tvarem, ale irozměrem tak strašně podobá mému nákresu. Jak říkám, prapodivnost této koincidence mě na chvíli úplně omráčila. Takové náhodné shody obvykle tak působí. Mysl se úporně snaží odhalit spojitost– sled příčiny anásledku, akdyž se jí to nepodaří, dočasně ochrne. Když jsem se však zustrnutí vzpamatoval, začalo se mi vhlavě rozbřeskovat vědomí, které mne omráčilo ještě mnohem víc než koincidence. Jasně apřesně jsem si vybavil, že vdobě, kdy jsem na pergamen kreslil chrobáka, nebylo tam nakresleno nic. Záhy jsem byl otom naprosto přesvědčen, protože jsem si vzpomněl, jak jsem si list prohlédl nejprve na jedné straně apak jsem ho otočil– hledal jsem na něm totiž co nejčistší místo. Kdyby tam byla lebka, byl bych si jí samozřejmě všiml. Vtom byl kus záhady, kterou jsem si vůbec nedovedl vysvětlit; ale přece už tenkrát mi vnejzasutějších, nejtajnějších komůrkách mozku jako matná světluška zablikalo poznání pravdy, kterou včerejší výprava tak nádherně potvrdila. Hned jsem vstal, pergamen zamkl aveškeré další úvahy jsem odložil, až budu sám.

Když jste odešel aJupiter tvrdě spal, přistoupil jsem ksystematičtějšímu průzkumu. Předně jsem si rozebral okolnosti, za jakých jsem vůbec kpergamenu přišel. Místo, kde jsme objevili chrobáka, bylo na pobřeží pevniny, asi míli na východ od ostrova ajen kousek nad značkou pro nejvyšší příboj. Jak jsem brouka chytil, pořádně mě kousl; nato jsem ho pustil abrouk zalétl kJupiterovi. Aten se při své opatrnosti ještě sháněl po listu nebo něčem podobném, do čeho by ho mohl chňapnout. Aprávě vtom okamžiku padlo mu oko, aostatně mně také, na útržek pergamenu, který jsem měl tehdy za kus papíru. Byl zpola zasut vpísku, čouhal zněho jen růžek. Anedaleko odtud jsem objevil zbytky trupu nějakého člunu, zřejmě pinasky větší lodi. Ty trosky tu podle všeho byly už dávno, protože se to už ani nepodobalo dřevům zlodi.

Tak tedy Jupiter zvedl pergamen, zabalil do něho brouka apodal mi ho. Brzy nato jsme zamířili domů acestou jsme potkali poručíka G. Ukázal jsem mu ten hmyz aon mne žádal, jestli bych mu ho nepůjčil ssebou do pevnosti. Svolil jsem aon si ho hned strčil do kapsičky uvesty– ovšem jen tak, bez pergamenu, který jsem během prohlížení pořád držel vruce. Snad se bál, abych si to ještě nerozmyslil, achtěl si tak raději svou kořist okamžitě pojistit– víte, jaký je to nadšenec pro všechno zoboru přírodních věd. Já jsem bezpochyby strčil pergamen nevědomky do kapsy.

Pamatujete, jak jsem chtěl ustolu nakreslit brouka ajak jsem nenašel na obvyklém místě papír. Díval jsem se do zásuvky, ale žádný jsem tam nenašel. Hledal jsem po kapsách, že snad přijdu na nějaký starý dopis, akápl jsem na pergamen. Vykládám vám přesně, jak jsem kpergamenu přišel, protože se mi ty podrobnosti nesmírně živě vtiskly do paměti.

Patrně mě máte za fantastu– ale už tehdy jsem objevil jistou souvislost. Spojil jsem dva články velkého řetězu. Na mořském břehu leží vrak lodi anedaleko od ní pergamen– ne papír– ana něm obraz lebky. Ptáte se samozřejmě, kde je jaká souvislost? Ajá odpovídám, že lebka nebo umrlčí hlava je přece známý pirátský znak. Při všech přepadech vztyčují piráti vlajku sumrlčí hlavou.

Řekl jsem, že ten útržek byl pergamen, ane papír. Pergamen je trvanlivý– téměř nezničitelný. Věci, na kterých moc nezáleží, se zřídkakdy zaznamenávají na pergamenu, protože kobyčejnému kreslení či psaní se zdaleka tak dobře nehodí jako papír. Když jsem takhle uvažoval, začínal jsem vlebce tušit jistý význam– jakousi závažnost. Také mi neušlo, jaký tvar má ten pergamen. Jeden roh byl sice nějakou náhodou zničen, ale bylo vidět, že list býval původně podélný. Azrovna takový by si mohl někdo vybrat knějakému memorandu– kzáznamu něčeho, co se má natrvalo uchovat.“

„Ale říkáte,“ přerušil jsem ho, „že lebka na pergamenu nebyla, když jste na něm kreslil brouka. Jak jste tedy přišel na souvislost mezi člunem alebkou? Vždyť se tam ta lebka octla– bůhsuď jak akdo ji tam nakreslil– teprve později, když už tam byl nakreslený chrobák.“

„Ach ano, kolem toho se točí celá ta záhada– ačkoli tuhle část tajemství jsem rozluštil poměrně bez nesnází. Šel jsem najisto. Uvažoval jsem například takto: když jsem kreslil chrobáka, lebka na pergamenu ještě znát nebyla. Dokončil jsem kresbu apodal vám ji apak jsem vás upřeně pozoroval, dokud jste mi ji nevrátil.

Vy jste tedy lebku nekreslil anikdo další, kdo by ji byl mohl načrtnout, tam nebyl. Nebyla tedy dílem lidské ruky. Přesto ale existovala.

Když jsem ve svém rozboru došel až sem, snažil jsem se úporně rozpomenout– ataké jsem se naprosto zřetelně rozpomenul– na každou maličkost asituaci ztéto doby. Bylo velmi chladno– vzácná ašťastná náhoda!– avkrbu plápolal oheň. Zahřál jsem se předtím procházkou aposadil jsem se tedy ke stolu. Vy jste si ale přišoupl židli až ksamému ohništi. Zrovna když jsem vám dal pergamen do ruky avy jste se ho chystal prohlížet, vrazil do místnosti můj foundlanďan Vlk askočil vám na ramena. Levou rukou jste ho hladil aodháněl, kdežto pravici, vkteré jste držel pergamen, jste nechal volně klesnout mezi kolena aaž těsně kohni. Vjednom okamžiku jsem myslel, že pergamen od žáru chytí, auž jsem vás chtěl varovat– než jsem ale promluvil, zase jste ho odtáhl azačal jste si ho prohlížet. Když jsem si všechny ty podrobnosti shrnul, byl jsem pevně přesvědčen, že se tam lebka objevila účinkem tepla. Jistě je vám známo, že existují– aexistovaly už odedávna– chemické přípravky, kterými se dá psát na papír nebo jemný pergamen, apísmo se objeví jen tehdy, jestliže je vystaveno nějakému žáru. Někdy se ktomu užívá safloru, rozpuštěného vlučavce královské arozředěného čtyřmi díly vody– tak vznikne zelený inkoust. Ryzí kobalt rozpuštěný vkyselině dusičné dává inkoust červený. Tyto barvy za kratší či delší dobu zmizí– jak vychladne materiál, na kterém se psalo–, ale znovu se objeví, když se podklad zahřeje.

Začal jsem teď umrlčí hlavu důkladně zkoumat. Vnější tahy– totiž ty bližší kokraji pergamenu– byly mnohem zřetelnější než ostatní. Teplo zřejmě nepůsobilo úplně nebo působilo nerovnoměrně. Hned jsem přidal na oheň acelý list jsem kousíček po kousíčku vystavil prudkému žáru. Ze začátku vyvstaly jen silněji matné čáry lebky, když jsem ale pokus opakoval, ukázala se šikmo od ní vprotějším rohu podoba něčeho, co jsem měl na první pohled za kozu. Při bližším zkoumání jsem zjistil, že to má být kůzle.“

To mne rozesmálo ařekl jsem: „Namouduši nemám právo se vám smát– půldruhého miliónu dolarů není žádná legrace, to je vážná věc–, ale jak seženete třetí článek vtom řetězu? Spojitost mezi piráty akozou se dá těžko dokázat– piráti, jak víte, se okozy moc nezajímají– to spíš farmáři.“

„Já jsem ale řekl, že to nebyl obrázek kozy.“

„No tak tedy kůzlete– vtom už není velký rozdíl.“

„Není vtom velký rozdíl, ale rozdíl vtom je,“ řekl Legrand. „Jistý kapitán se tak totiž jmenoval– snad jste už slyšel jméno Kidd[1].. Vtom obrázku zvířete jsem okamžitě viděl buď nějakou slovní hříčku, nebo hieroglyfický podpis. Povídám podpis, protože jeho umístění na listu mi ten nápad vnuklo. Kdežto umrlčí hlava vprotějším rohu budila dojem znaku nebo pečeti. Bylo ovšem velice mrzuté, že to hlavní chybělo– podstata mého pomyslného dokumentu– text pro můj kontext.“

„Podle všeho jste čekal, že mezi znakem apodpisem najdete nějaké sdělení.“

„Něco vtom smyslu. Je nesporné, že jsem byl přímo posedlý předtuchou, že mne co nevidět potká nějaké báječné štěstí. Ale sotva bych mohl říci proč. Možná že to bylo přece jen spíš přání než skutečná víra; ale víte, že Jupiterovy hloupé řeči otom, že brouk je zpravého zlata, ohromně podnítily mou fantazii? Apak ta řada náhod, ta souhra náhod– to bylo něco tak prapodivného! Všiml jste si, jak se čirou náhodou všechny ty věci sběhly vjediném dni zcelého roku, kdy se zrovna ochladilo tak, aby se muselo zatopit, aže bez ohně avlastně také bez zásahu psa přesně vtom okamžiku, kdy se objevil, bych se nikdy nic nedověděl olebce, atak bych také nikdy nezískal poklad?“

„Ano– ale pokračujte– hořím nedočkavostí.“

„Dobrá; jistě jste slyšel spoustu historek, tisíce všelijakých neurčitých pověstí openězích, které měl někde na atlantickém pobřeží zakopat Kidd ajeho kumpáni. Ty pověsti měly bezesporu nějaký faktický podklad. Apříčinu, proč se tak dlouho atak nepřetržitě udržovaly, vidím vtom, že zakopaný poklad zůstával ustavičně pod zemí. Kdyby byl Kidd svou kořist na čas ukryl apotom vykopal, sotva by se knám ty pověsti donesly vdnešní podobě. Všimněte si, že všechny povídačky hovoří olidech, kteří šli peníze hledat, ane kteří je našli. Kdyby byl pirát získal poklad zpátky, dávno by se na všecko zapomnělo. Říkal jsem si, že se asi něco stalo, nějaká nehoda– řekněme, že se ztratil záznam, který označoval polohu pokladu–, aproto Kidd nemohl svou kořist najít. Oté nehodě se patrně dověděli jeho kumpáni, kteří by se jinak ani nedoslechli onějakém zakopaném pokladu, azačali po něm horečně pátrat– ovšem naslepo, aproto marně– atím se také stali původci všelijakých zpráv, které teď obecně kolují. Slyšel jste snad, že by někdo na pobřeží vykopal nějaký větší poklad?“

„Neslyšel.“

Ale že Kidd nahromadil nesmírné bohatství, to je známo. Předpokládal jsem, že poklad je dosud pod zemí, aani vás snad nepřekvapí, když vám řeknu, že jsem pocítil nejen naději, ale brzy ijistotu, že tak podivně objevený pergamen obsahuje ztracené údaje ojeho poloze.“

„Ajak jste postupoval dál?“

„Roznítil jsem ještě větší oheň aznovu jsem kněmu přiložil pergamen– ale nic se na něm neobjevilo. Řekl jsem si, že závada bude třeba ve vrstvě špíny na povrchu listu, aproto jsem ho opatrně omyl teplou vodou, pak jsem ho položil lebkou dolů na cínovou pánvičku, kterou jsem postavil na rozžhavené dřevěné uhlí. Za pár minut– když se pánev pořádně rozpálila– jsem útržek vytáhl asnevýslovnou radostí jsem zjistil, že je na několika místech popsán; vypadalo to jako nějaké číslice vřádcích. Znovu jsem ho dal na pánev anechal ho tam další minutu. Když jsem ho vytáhl tentokrát, celá jedna strana vypadala tak, jak ji vidíte teď.“

Tu Legrand pergamen znovu rozložil apodal mi jej, abych si jej prohlédl. Mezi lebkou akozou byly hrubě načmárány červeným inkoustem tyto značky:

53‡‡†305))6*;4826)4‡.)4‡);806*;48†8π60))85;1‡

(;:‡*8†83(88)5*†;46(;88*96*?;8)*‡(;485);5*†2:*

‡(;4956*2(5*–4)8π8*;4069285);)6†8)4‡‡;1(‡9;

48081;8:8‡1;48†85;4)485†528806*81(‡9;48;(88;4

(‡?34;48)4‡;161;:188;‡?;

„Ztoho jsem za mák nezmoudřel,“ řekl jsem, vraceje pergamen. „Kdybyste mi za rozluštění tohohle rébusu sliboval všechny klenoty bájné Golcondy, vím určitě, že bych se jich nedočkal.“

„Apřece,“ řekl Legrand, „není rozluštění zdaleka tak složité, jak se vám snad při prvním zběžném pohledu na ty značky zdá. Jistě by každý hned uhodl, že jsou to šifry– tedy že něco znamenají; ale podle toho, co se ví oKiddovi, jsem soudil, že nebyl schopen sestavit nějaký spletitější kryptogram. Řekl jsem si hned, že tohle bude jednoduchý druh tajného písma– který ovšem primitivní rozum námořníka nemůže bez klíče stejně rozluštit.“

„Avy jste to opravdu rozluštil?“

„Hladce– už jsem vyluštil jiné kryptogramy atisíckrát nesrozumitelnější. Začal jsem se oty hříčky zajímat částečně vlivem poměrů, ale ijinak mě knim cosi přitahovalo, nu ateď dokonce pochybuji, že lidský důmysl dokáže sestavit takový problém, který by zase lidský důmysl při vypjatém soustředění nevyřešil. Jakmile jsem jednou stanovil souvislé ačitelné znaky, už jsem si nelámal hlavu tím, jak vyluštím jejich obsah.

Nejdřív jsem si položil otázku– to platí ostatně pro všechny případy tajného písma–, vjaké řeči je ta šifra, protože pravidla řešení zvlášť utěch jednodušších šifer se řídí ataké mění podle různých jazykových zvláštností. Obyčejně nezbývá nic jiného než vyzkoušet (podle určité pravděpodobnosti) všechny jazyky, které luštitel ovládá, dokud nepřijde na ten pravý. Ale ušifry, kterou tu máme před sebou, tahle potíž odpadla díky podpisu. Slovní hříčka se slovem Kidd se dá uplatnit jen vangličtině. Nebýt toho, byl bych začal španělštinou nebo franštinou jakožto jazyky, vkterých by pirát od jihoamerických břehů nejspíš zapsal takové tajemství. Ale takhle jsem předpokládal, že kryptogram je anglický.

Všimněte si, že mezi slovy nejsou žádné mezery. Kdyby tam byly, byl by to úkol poměrně snadný. Vtom případě bych začal porovnáváním arozborem kratších slov, akdyby tam bylo slovo jen ojednom písmeni (jako je například neurčitý člen anebo zájmeno I– já), měl bych řešení bezmála vkapse. Když ale slova oddělována nebyla, zjistil jsem si nejdřív, která písmena jsou všifře nejčastěji akterých je nejméně. Sečetl jsem všechna asestavil jsem si takovouhle tabulku:

ZNAK POČET

8 33

; 26

4 19

‡a) 16

* 13

5 12

6 11

1a† 8

0 6

9a2 5

:a3 4

? 3

π 2

–a. 1

Nuže– vangličtině se ze všech písmen objevuje nejčastěji e. Po něm následují písmena vtomto pořadí: aoid h n r st uy c f g l m w g kp q x z. E má tak zřetelnou převahu, že jen vmálokteré trochu delší větě nebývá nejpočetnějším písmenem.

Nu, atak tu máme hned na začátku základ kněčemu spolehlivějšímu, než je pouhý odhad. Jak by se tabulky dalo používat obecně, je snad nabíledni– ale při řešení této šifry se oni budeme opírat jen částečně. Protože je tu převládající znak 8, vyjdeme zpředpokladu, že je to e vnormální abecedě. Abychom si tuto premisu ověřili, podívejme se, jestli je znak 8 často zdvojen– protože e je vangličtině velmi často zdvojeno– například vtakových slovech jako meet, fleet, speed, seen, been, agree apodobně. Vnašem případě vidíme, že osmička je tu dvojatě pětkrát, třebaže kryptogram je krátký.

Řekněme tedy, že 8 rovná se e. Pokud jde oslova vangličtině, je tu nejběžnějším slovem člen the. Podívejme se tedy, zda se nám opakují tři znaky, vždy ve stejném sledu, aposlední znich zda je 8. Zjistíme-li, že se takto uspořádané znaky opakují, pak je nejvýš pravděpodobné, že představují slovo the. Askutečně jsme těch skupin objevili sedm– jsou to tyto značky ;48. Můžeme tedy předpokládat, že znak podobný středníku reprezentuje t, 4 rovná se h a8 je– jak se nám tady potvrzuje– opravdu e. Tak jsme už udělali velký pokrok.

Jakmile jsme však napevno stanovili jediné slovo, můžeme ztoho vyvozovat další veledůležitou věc– totiž několik začátků azakončení dalších slov. Všimněme si například předposlední kombinace ;48, která se objevuje ke konci šifry. Víme, že středníkový znak, který hned po tomto členu the následuje, musí být začátek slova azdalších šesti znaků už taky pět známe. Dosaďme tedy za znaky, které jsme rozluštili, patřičná písmena avynechme místo pro neznámá

t eeth

Ihned můžeme vyloučit to th na konci, protože neexistuje slovo, které by začínalo písmenem t stímto th na konci nebo uprostřed, akdyž na to prázdné místo dosadíme kterékoli písmeno zabecedy, zjistíme, že stím th prostě neutvoříme slovo. Tak jsme zúžili volbu na t ee aznovu probíráme abecedu adocházíme kjedinému závěru, že nám chybí r– tedy je to strom– tree. Tím jsme poznali další písmeno reprezentované závorkou aktomu dvě slova vedle sebe– the tree.

Okousek dál za těmihle slovy se ještě jednou shledáme skombinací ;48– použijme jí však kurčení konce předchozího slova. Máme před sebou tento sled slov aznaků:

the tree ;4(‡?34 the

anebo když za znaky, které už známe, dosadíme normální písmena, čteme:

the tree thr‡?3h the

Nu, akdyž neznámé znaky prostě vypustíme anebo je nahradíme tečkami, vypadá to takhle:

the tree thr…h the

ahned nás samozřejmě napadne slovo through– skrz. Ale tímhle objevem jsme získali další tři písmena; o, uag, která představují dva křížky nad sebou, otazník atrojka, takhle ‡?3.

Když se teď všifře rozhlédneme po kombinacích známých znaků, najdeme vprvním řádku tohle seskupení:

83(88 čili egree

– což je očividně valná část slova degree– stupeň, amáme také další písmeno d, které tu zastupuje znak vpodobě křížku.

Očtyři znaky dál za slovem degree je tato skupina:

;46(;88*

Přeložme si známé znaky ajako prve vynechme neznámé– ačtěme:

th.rtee.

Hned nám vytane slovo thirteen– třináct– ahned jsme také bohatší odvě písmena ian, zastoupená všifře šestkou ahvězdičkou.

Vraťme se teď na začátek celého kryptogramu– je tam:

53‡‡†

Dosadíme-li jako předtím písmena:

good

– říká nám to, že první písmeno je nesporně neurčitý člen aaže první dvě slova jsou Agood.

Nu, aje na čase sestavit doposud rozluštěné znaky do tabulky, abychom se vyhnuli zmatku. Bude vypadat takhle:

5 rovná se a

† „ d

8 „ e

3 „ g

4 „ h

6 „ i

* „ n

‡ „ o

( „ r

; „ t

Máme tedy rozluštěno neméně než deset nejdůležitějších písmen abylo by zbytečné podrobně líčit, jak probíhalo další luštění. Snad vás to, co jsem řekl, přesvědčilo, že šifry tohoto druhu se dají docela snadno řešit, adalo vám to snad také nahlédnout do podstaty celé věci. Ovšem mějte na paměti, že máte před sebou jeden znejjednodušších druhů kryptogramu. Teď ještě zbývá přeložit vám do angličtiny všechno, co jsem zpergamenu vyluštil– prosím:

Agood glass in the bishop’shostel in the devil’sseat forty-one degrees and thirteen minutes northeast and by north main branch seventh limb east side shoot from the left eye of the death’s-head abee line from the tree through the shot fifty feet out.

Tedy: dobré sklo vbiskupově dvoře včertově sedle jedenačtyřicet stupňů atřináct minut severovýchodně aseverně hlavní větev sedmá odnož východně vystřel zlevého oka umrlčí hlavy přímo od stromu skrz trefu padesát stop ven.“

„Ovšem,“ řekl jsem, „pro mě je ta hádanka právě tak zamotaná jako předtím. Jak je možné dopídit se nějakého smyslu té hatmatilky očertově sedle, umrlčí hlavě abiskupském dvoře?“

„Uznávám,“ odpověděl Legrand, „že to vypadá pořád velmi záhadně, díváme-li se na to zběžně. Nejdřív jsem se snažil rozdělit větu do normálních souvětních celků, jak je měl na mysli pisatel.“

„Myslíte interpunkci?“

„Něco takového.“

„Jak jste to ale dokázal?“

„Řekl jsem si, že pisatel záměrně nečlenil větu, že tím chtěl ztížit řešení. Jenže člověk ne zvlášť rafinovaný tuhle snahu skoro jistě přežene. Atak když při skládání kryptogramu dojde kmístu, kde by měla být čárka nebo tečka, cosi ho nutí namačkat znaky na sebe hustěji než jinde. Všimněte si našeho rukopisu– hned postřehnete pět takových neobvyklých stlačenin. To mě vedlo ktomuhle rozdělení:

Dobré sklo vbiskupově dvoře včertově sedle– jedenačtyřicet stupňů atřináct minut– severovýchodně aseverně– hlavní větev sedmá odnož východně– vystřel zlevého oka umrlčí hlavy– přímo od stromu skrz trefu padesát stop ven.“

„Ale ani ztohohle rozdělení nejsem moudrý,“ řekl jsem.

„Tohle všechno,“ řekl jsem, „je opravdu jasné, atřebaže je to rafinovaně vymyšlené, je to prosté asrozumitelné. Když jste odešel zBiskupova dvora, co pak?“