OSAGASHIMONO WA TOSHOSHITSU MADE by Michiko Aoyama

© Michiko Aoyama 2020

All rights reserved.

Original Japanese edition published in 2020 by Poplar Publishing Co., Ltd.

Czech language translation rights arranged with Poplar Publishing Co., Ltd. through The English Agency (Japan) Ltd. and New River Literary Ltd.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Anna Cima, 2024

Cover illustration © Riccardo Gola, 2024

Art direction: Stefano Rossetti

Cover design © Ricardo Gola / PEPE nymi, 2024

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5189-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-5190-7 (mobi)

přeložila Anna Cima

KAPITOLA PRVNÍ

TOMOKA

21 let

Prodavačka vobchodě sdámskou módou

„Mám nového přítele,“ napsala mi Saja na whatsapp. Tak jsem se zeptala „jaký je?“ aona odpověděla „je doktor“.

Sice jsem se zeptala „jaký je“, ale Saja úplně přeskočila povahu nebo vzhled azačala rovnou ozaměstnání. Ikdyž doktoři se jeden od druhého také musí lišit. Jde holt orychlý způsob, jak odané osobě něco říct. Zaměstnání vyjadřuje typ člověka. Je pravda, že ztoho „je doktor“ jsem si obrázek trochu udělala. Ikdyž jen stereotypní ahodně osobní.

Jak si asi běžně představují lidé mě, když se dozvědí, co dělám? Získají lidé, kteří mě vůbec neznají, pocit, že omně něco vědí?

Na blankytně modrém pozadí mého mobilu se dál odvíjel detailní příběh oSajině novém příteli. Poznali se na rande na slepo.

Saja byla moje kamarádka zrodného města. Kamarádily jsme se od střední školy aobčas jsme si napsaly ipo tom, co jsem odjela do Tokia na vyšší odbornou azačala tu pracovat.

„Ajak se vposlední době máš ty, Tomoko?“

Než jsem Saje odpověděla, na chvilku mi strnuly prsty. Nic moc.

Zmáčkla jsem „d“ avnápovědě mi vyjelo „dobře“, atak jsem zprávu odeslala. Ikdyž ve skutečnosti jsem chtěla napsat „docela se nudím“.

Pracovala jsem vEdenu.

Vhypermarketu, co si říkal „ráj“, jsem každý den ťukala do kasy akomunikovala se zákazníky, napasovaná včerné vestě atěsné sukni. Na jaře, vlétě, na podzim. Kolik zim jsem měla ještě před sebou? Ani jsem nemrkla auplynulo půl roku od doby, co jsem dostudovala vyšší odbornou anastoupila sem.

Vnitřek obchodu vlistopadu vytápěli. Vpunčocháčích vtěsných lodičkách se mi zapařovaly prsty. Cítila jsem, jak se mi, zmáčknuté ksobě, potí ascvrkávají.

Ženy, co pracují vuniformách, vypadají všechny podobně, ale pro Eden byla charakteristická korálově růžová halenka. Broskvová barva spříměsí žluté. Když mě zaučovali, dozvěděla jsem se, že barvu halenky odsouhlasili po poradě se slavným koordinátorem barev. Krom toho, že působí optimisticky aněžně, prý také proto, že „sluší ženám všeho věku“, což jsem plně pochopila, když jsem tu začala pracovat.

„Fudžiki, už jsem měla pauzu, teď je řada na vás,“ řekla mi brigádnice, paní Numauči, když se vrátila kpokladně. Rtěnka, kterou si zrovna opravila, se vlhce leskla.

Přidělili mě do sekce sdámskou módou hned na začátku oddělení soblečením. Paní Numauči byla veteránka, co zde pracovala už dvanáct let. Měsíc předtím prohlásila: „Měla jsem narozeniny ana dortu dvě stejná čísla!“ Nebylo jí čtyřicet čtyři ani šedesát šest, takže pětapadesát. Jako mojí mámě.

Korálově růžová blůza jí moc slušela. Vážně. Blůzu vybrali spředpokladem, že vEdenu bude pracovat hodně starších brigádnic.

„Fudžiki, poslední dobou se zpřestávky vracíte hodně na těsno, tak si dejte pozor!“

„Pardon.“

Ikdyž byla paní Numauči jen brigádnice, chovala se jako vedoucí. Jako morální policie. Pomyslela jsem si, že je trochu moc puntičkářka, ale protože to spřestávkou byla pravda, nemohla jsem se ohradit.

„Tak já jdu.“

Lehce jsem se paní Numauči uklonila aodešla od pokladen. Po cestě mi padlo do oka rozházené zboží. Natáhla jsem kněmu ruku avtom mě oslovila zákaznice.

„Promiňte…“

Když jsem se otočila, stála přede mnou žena podobně stará jako paní Numauči. Nebyla nalíčená, měla dost obnošenou, rozepnutou bundu ana zádech starý batoh.

„Který je lepší?“

Vkaždé ruce držela svetr. Purpurový svéčkovým výstřihem ahnědý rolák.

Na rozdíl od prodavaček se značkovým oblečením nemusíme zákaznice aktivně oslovovat, což mi jen vyhovuje, ale když nás osloví samotná zákaznice, musíme samozřejmě odpovědět.

„Hm…“

Měla jsem rozházené zboží ignorovat ajít si odpočinout, pomyslela jsem si, zatímco jsem porovnávala svetry. Nakonec jsem ukázala na purpurový.

„Tenhle mi přijde hezčí. Má pěknou, zářivou barvu.“

„Opravdu? Nebude na mě příliš okázalý?“

„Rozhodně ne, ale pokud byste chtěla působit spíš nevýrazněji, tak tento hnědý svetr má rolák abude vněm teplo.“

„No jo, ale zase mi přijde moc obyčejný…“

Následovala série neproduktivních otázek aodpovědí.

„Aco kdybyste je vyzkoušela?“ navrhla jsem, ale paní odpověděla, že to je příliš namáhavé. Potlačila jsem vzdychnutí aukázala na purpurový svetr.

„Mně se zdá, že tahle krásná barva vám bude slušet.“

Teprve tehdy se nálada zákaznice proměnila.

„Opravdu?“ Chvíli upřeně pozorovala purpurový svetr apotom zvedla hlavu. „Tak já si ho vezmu.“

Stoupla si do fronty upokladny, já složila hnědý rolák avrátila ho do regálu. Zpauzy, která trvá přesně pětačtyřicet minut, patnáct minut uběhlo.

Když jsem prošla zadními dveřmi pro personál, minula jsem se sprodavačkou módy pro mladé. Její kvalitní rozevlátá sukně sbílými amechově zelenými čtverci se jen zavlnila.

Na podlaží soblečením, kde jsem prodávala já, pracovaly ve značkových obchodech idívky vroztomilých úborech. Nosily asi prodejní kousky. Vlasy měly svázané do drdolu aktomu třeba vyšívanou halenku. Díky nim působil Eden itrochu šik.

Ze skříňky jsem si vzala vinylovou tašku sobědem avyrazila do jídelny pro zaměstnance.

Menu tu měli dost omezené: nudle soba audon, japonské kari atýdenní speciální obědové menu, vždy něco smaženého. Párkrát jsem si zdejší menu dala, ale jednou mi tu spletli objednávku akuchařka se na mě osopila takovým způsobem, že už jsem zde víckrát neobědvala aradši jsem jedla pečivo koupené před prací ve večerce.

Vjídelně tu atam kvetla korálově růžová. Mezi ní prosvítaly bílá košile mužských zaměstnanců azápadní oblečení značkových butiků.

Od nejbližšího stolu se ozval výbuch smíchu. Čtyři brigádnice vuniformách nadšeně řešily manžely aděti. Působily, že se královsky baví. Zákazníci by mě určitě vnímali jako jednu znich, členku „týmu korálově růžové“, ale popravdě řečeno jsem se jich dost ostýchala. Určitě by mě převálcovaly, aproto jsem se snimi ani nepokoušela soupeřit. Přišlo mi, jako kdybych snimi neměla nic společného.

VEdenu jsem začala pracovat proto, že jinde mi práci nenabídli.

Firmy, do kterých jsem chodila na pohovory, jsem si nijak zvlášť nevybírala. Říkala jsem si, že stejně nic moc neumím, atak prostě bude stačit, když mě někde vezmou.

Že mě přijali do Edenu, jsem se dozvěděla poté, co jsem pohořela v třiceti dalších firmách. Byla jsem utahaná, atak jsem prostě práci vEdenu vzala ajinde už místo nehledala. Nejdůležitější pro mě bylo žít vTokiu.

Ale nemůžu ani říct, že bych měla vTokiu nějaké velké plány. Spíš jsem se prostě nechtěla vrátit zpátky na venkov.

Narodila jsem se daleko od Tokia. Mé rodné město tvořila jen rýžová pole, rýžová pole arýžová pole, kam se jen člověk podíval. Do jediné večerky na hlavní silnici to autem zdomu trvalo patnáct minut. Časopisy se tu prodávaly sněkolikadenním zpožděním ode dne vydání anebylo tu ani kino, ani dům módy. Natož cokoli, co by se dalo nazvat restaurací. Najíst se člověk mohl tak možná vjídelně. Od střední jsem se doma nudila achtěla zvenkova co nejdřív vypadnout.

Hodně na mě zapůsobily televizní seriály, co dávali na čtyřech kanálech, které jsme chytali. Myslela jsem si, že jak vyrazím do Tokia, kde je všeho dostatek, hned budu žít stejně stylový adramatický život jako herečky. Proto jsem se učila jak divá asložila zkoušky na vyšší odbornou vTokiu.

Že jsem žila viluzi, mi došlo okamžitě po příjezdu do Tokia, ale itak se mi Tokio zdálo jako zříše snů, protože ať jsem se vydala kamkoli, do pěti minut jsem narazila na večerku avlaky přijížděly každé tři minuty. Přinejmenším věci denní potřeby ahotové jídlo jsem si mohla koupit hned. Okamžitě jsem si na pohodlný život zvykla. Zněkolika Edenů, které vTokiu stojí, jsem navíc dostala práci na pobočce jen jednu zastávku od bytu, takže jsem neměla problém sdojížděním.

Ale občas mě napadlo, co dál?

Vášnivá touha odjet do Tokia anadšení ztoho, že jsem to dokázala, dávno vyprchaly jako pěna.

Zmého rodiště do Tokia neodjížděly skoro žádné holky. Byla jsem pyšná, když říkaly „jsi úžasná!“, ale nakonec jsem zase tak úžasná nebyla.

Neměla jsem žádnou vášeň nebo koníček aani kluka. VTokiu jsem zůstávala vlastně jenom proto, že jsem se nechtěla vrátit knepohodlí. Ani návrat domů na venkov by ale nic nevyřešil– neměla bych tam do čeho píchnout.

Tak jsem přežívala vEdenu apostupně stárla. Neměla jsem žádný cíl, žádný sen, jen jsem nabírala roky navlečená vnestárnoucí korálově růžové. Pracovala jsem iovíkendech, takže mi ubylo kamarádů, apřítele jsem neměla, za což nejspíš nemohly jenom víkendové šichty.

Změnit práci.

Tahle slova mi hlavou proběhla mnohokrát. Měla jsem ale pocit, že změnit práci je příliš náročné aže nebudu mít dost sil se do toho pustit. Přesně tak. Chyběl mi hnací motor. Třeba jen napsat životopis mi přišlo jako hrozná námaha.

Anavíc– když mě hned po vystudování vzali jenom vEdenu, měla jsem vůbec šanci chytit se někde jinde?

„Ahoj, Tomoko!“ oslovil mě Kirijama stácem vrukou. Bylo mu dvacet pět, očtyři roky víc než mně. Vpráci jsem si mohla upřímně popovídat jen sním.

Kirijama do naší pobočky nastoupil před čtyřmi měsíci. Nepracoval pro Eden, byl zaměstnaný vprodejně brýlí výrobce ZAZ. Čas od času ho zavolali na výpomoc do jiné pobočky, atak jsem sním už dlouho nemluvila.

Na tácu měl menu se smaženým karnasem anudle udon smasem. Sice byl hubený, ale jedl hodně.

„Můžu si sednout ktobě?“

„Jasně.“

Kirijama se posadil na protější židli. Kulaté brýle súzkými obroučkami mu moc slušely ahluboko vočích se mu zračila vřelost. Myslím, že svou práci dělal dobře. Jednou jsem zaslechla, že vZAZ začal pracovat poté, co změnil zaměstnání.

„Kirijamo, co jsi vlastně dělal předtím?“

„Předtím…? Včasopisech atak. Editoval jsem články ataky trochu psal.“

„Páni!“

Překvapil mě. Pracoval vnakladatelství. Měl hezké vystupování abyl přátelský, náhle však působil ještě inteligentně avobraze. Napadlo mě, že povolání dost utváří, jak se na člověka díváme, ikdyž už ho třeba nevykonává.

„Proč zníš tak překvapeně?“ zeptal se Kirijama.

„No vždyť… taková úžasná práce!“

Kirijama se uchechtl apustil se do nudlí udon: „Práce voptice je taky úžasná.“

„No jasně,“ taky jsem se zasmála apustila se do rohlíku spárkem.

„Říkáš ‚úžasný‘ dost často, že jo, Tomoko?“

„Fakt?“

Nejspíš měl pravdu. Když mi Saja řekla osvém příteli, taky jsem řekla „to je úžasné“. Ale co jsem vlastně považovala za „úžasné“? Nějakou zvláštní schopnost nebo hlubokou znalost? Něco, co jen tak někdo nedokáže?

„Asi to vEdenu zabalím,“ zašeptala jsem aupila jahodové mléko. Vten moment Kirijama nadzvedl jedno obočí.

„Stalo se něco? Chceš změnit práci?“

Zaváhala jsem. Apak řekla potichu: „No jo…, poslední dobou otom trochu přemýšlím…“

„Zase něco, kde budeš komunikovat se zákazníky?“

„Ne. Tentokrát bych chtěla něco vkanclu. Bez uniformy, svolnými víkendy avlastní židlí. Abych si vkavárně někde poblíž firmy mohla dát oběd skolegy adělat si srandu ze šéfa vkuchyňce.“

„Pod tím si neumím nic moc představit,“ ušklíbl se Kirijama.

Ani já sama přesně nevěděla, co konkrétně chci.

„Děláš přece na plný úvazek, ne? Když se budeš snažit ještě pár let, možná tě vezmou na centrálu.“

„No, to možná jo, ale…“

Každý nově přijatý zaměstnanec musel vEdenu nejdřív alespoň tři roky pracovat na pobočce. Až když načerpal zkušenosti vterénu, mohl si zažádat opřeložení na centrálu. Možnost kariérního růstu tu samozřejmě byla. Voddělení pro všeobecnou správu, na personálním oddělení anebo tu byly pozice nákupčího či organizátora různých akcí voddělení vývoje nových produktů. Všechno kancelářské práce.

Ale slyšela jsem, že ve skutečnosti uspěje jen malé procento zájemců. Pro ty, kdo si na pobočce odpracují své, je nejreálnější povýšení na vedoucího sekce. Jakým byl můj demotivovaný šéf, pan Uedžima. Když jsem ho pozorovala, pětatřicátníka, co už pět let dělal vedoucího sekce, říkala jsem si, že ikdyby všechno šlo, jak má, dopadnu jenom takhle. Sice by mě povýšili, ale náplň mojí práce by se skoro nezměnila. Jen by mi přibyly povinnosti, aco víc, musela bych dohlížet na brigádníky. Jen jsem na to pomyslela, otřásla jsem se. Na něco takového jsem si nevěřila, ikdybych za to měla získat vyšší plat.

Zeptala jsem se Kirijamy.

„Jak jsi našel práci vZAZ?“

„Zaregistroval jsem se na stránkách, co pomáhají při změně zaměstnání. Nabídli mi spoustu možností, tak jsem si vybral jednu znich.“

Potom Kirijama otevřel mobil astránku mi ukázal. Když sem napíšete práci, okterou máte zájem, své zkušenosti zoboru aschopnosti, pošlou vám mail snabídkou firem, které hledají zaměstnance. Vzorově vyplněný formulář působil dost podrobně. Kolonky všelijakých kvalifikací, zkouška TOEIC zangličtiny, řidičský průkaz…

„Nemám žádné dovednosti. Azangličtiny jen znalostní zkoušku na třetí úrovni.“

Měla jsem si alespoň udělat řidičák. Spolužáci ve městě, odkud pocházím akde se bez auta neobejdete, vyrazili oprázdninách po střední škole všichni naráz do autoškoly. Ale já už věděla, že mě přijali vTokiu, ajenom jsem si užívala. Zkoušku zangličtiny nás tak trochu donutili absolvovat vnižších ročnících na střední avýkon na třetí úrovni neměl žádnou váhu.

Dál byly vpřihlašovacím formuláři detailně rozepsané kolonky spočítačovými dovednostmi. Word, excel, powerpoint. Ozbytku jsem nikdy neslyšela.

Přinejmenším notebook jsem vlastnila. Na škole jsem ho používala při psaní referátů azávěrečné práce. Ale po nástupu do práce už jsem neměla důvod podobné dokumenty psát ataky se mi najednou rozbil router. Kupovat nový apřipojovat ho kwifi jsem neuměla apřišlo mi to jako hromada práce, takže jsem notebook od vysoké neotevřela. Počítač jsem nepotřebovala, většinu věcí jsem zvládala na mobilu.

„Myslím, že napsat něco ve wordu bych dokázala, ale excelu nerozumím.“

„Jestli chceš dělat vkanceláři, měla by ses sním naučit.“

„Ale chodit na kurzy se prodraží, ne?“

Vten moment řekl Kirijama něco nečekaného.

„Nemusíš chodit na kurzy, naučí tě to vcentru volnočasových aktivit. Pro místní vypisují počítačové kurzy skoro zadarmo.“

„Fakt?“

Když jsem dojedla, zmuchlala jsem sáček od pečiva apodívala se na hodinky. Zbývalo mi sotva deset minut. Ještě jsem si chtěla dojít na záchod. Kdybych nebyla upokladen tři minuty předem, paní Numauči by se na mě zlobila.

Dopila jsem jahodové mléko azvedla se ze židle.

Když jsem později večer naťukala do vyhledávače vmobilu „počítačové kurzy“, „centrum volnočasových aktivit“ a„Hatori“– čtvrť, ve které jsem bydlela–, překvapilo mě, jak moc výsledků mi vyjelo. Netušila jsem, že existuje tolik kurzů.

Do oka mi padlo „Komunitní centrum Hatori“. Zkontrolovala jsem adresu, bylo blízko. Provozovali ho na základní škole, ke které jsem to měla do deseti minut.

Když jsem rozklikla webové stránky apořádně je prozkoumala, zjistila jsem, že vkomunitním centru pořádali spoustu přednášek aakcí. Šachy, haiku, tanec sobručí, zdravotní cvičení. Apoměrně pravidelně plánovali akce jako aranžmá květin nebo různé semináře. Mohl se zúčastnit kdokoli sbydlištěm ve stejné čtvrti.

Netušila jsem, že se toho na základce tolik pořádá. Už jsem vtomhle bytě bydlela přes tři roky, ale okulturním centru jsem vůbec nevěděla.

Počítačové kurzy se podle všeho pořádaly vaule. Vcentru půjčovali notebooky, ale mohli jsme si přinést vlastní. Poplatek za účast činil 2000 jenů za jednu hodinu. Kurzy se konaly jednou týdně ve středu, od dvou do čtyř hodin. Ana soukromou lekci mohl člověk přijít kdykoli. Ocenila jsem, že se kurzy konají nikoli ovíkendu, ale ve všední dny. Zrovna ve středu jsem měla vpráci volno.

„Začátečníci jsou vítáni! Kurz doporučuji všem, kdo se chtějí učit vlastním tempem. Budu se vám věnovat individuálně. Naučíte se všechno možné od základního používání počítače přes použití wordu aexcelu až kvýrobě vlastních webových stránek aprogramování.“

Gonno (vedoucí kurzu)

To bych mohla zvládnout.

Otevřela jsem přihláškový formulář azapsala se. Sice jsem ještě vůbec nic neudělala, ale už jsem se viděla, jak umím sexcelem. Po dlouhé době jsem pocítila nadšení.

Ve středu za dva dny jsem snotebookem navštívila základní školu. Podle mapky na internetových stránkách jsem přešla po úzké cestičce, která se táhla hned za školní zdí, kbílé dvoupatrové budově. Nad prosklenými dveřmi přečuhovala malá stříška ana ní byl připevněný štít snápisem „Komunitní centrum Hatori“. Otevřela jsem dveře. Hned za vstupem se nacházela recepce. Za pultem seděl starší pán sbohatými bílými vlasy. Za ním byla kancelář, ve které paní sešátkem na hlavě psala cosi za stolem. Oslovila jsem pána.

„Přišla jsem na počítačové kurzy…“

„Aha, tak se zapište. Kurzy probíhají vzasedačce A.“

Pán ukázal na podložku na psaní sklipem položenou na recepčním pultu. Na zápisovém archu byla tabulka se jménem, důvodem návštěvy příchozího, časem příchodu aodchodu.

Zasedačka Ase nacházela vpřízemí, napravo za halou, na kterou jsem narazila, když jsem prošla kolem recepce. Posuvné dveře byly otevřené abylo vidět dovnitř. Za dlouhými stoly postavenými naproti sobě už seděli dva účastníci kurzu: dívka snadýchanými vlasy, která působila trochu starší než já, astarší pán shranatým obličejem. Seděli naproti sobě sotevřenými notebooky.

Nějak jsem si myslela, že lektor bude muž, ale ukázalo se, že paní Gonno je asi pětapadesátiletá žena.

„Já jsem Fudžiki,“ představila jsem se apaní Gonno mi věnovala přátelský úsměv.

„Posaďte se, kam se vám zlíbí.“

Posadila jsem se na židli na kraji vřadě, kde seděla dívka. Ani ona, ani starší pán mi nevěnovali žádnou pozornost, byli plně zabraní do své vlastní práce.

Otevřela jsem svůj počítač. Pro jistotu už jsem ho jednou zkusila zapnout doma. Asi že jsem ho delší dobu nenabila, trvalo dost dlouho, než naskočil, ale nakonec se rozeběhl bez problémů. Protože jsem používala výhradně mobil, vůbec jsem nedokázala psát na klávesnici. Možná jsem měla trochu potrénovat psaní ve wordu.

„Chcete se naučit pracovat sexcelem, že, paní Fudžiki?“ zeptala se paní Gonno, asi proto, že jsem to napsala do přihlášky. Pak nakoukla do mého počítače.

„Ano. Ale vpočítači ani excel nemám.“

Lektorka se rychle podívala na obrazovku apárkrát pohnula myší.

„Ale máte. Dám vám zástupce na plochu, ano?“

Na okraji obrazovky se objevila zelená čtvercová ikonka. Apod ní X označující excel. To mě překvapilo. Že by vsobě můj počítač excel ukrýval celou dobu?

„Vidím, že používáte word, atak myslím, že máte nainstalované office.“

Že mám vpočítači office? Vůbec jsem nechápala, co lektorka říká, ale potěšila mě. Pravda je taková, že na vyšší odborné jsem si word nenainstalovala sama, ale pomohla mi spolužačka. Takhle to dopadá, když necháte věci na ostatních.

Potom jsem se během dvou hodin, kdy se mi lektorka věnovala, sexcelem naučila všechno od základů. Paní Gonno chodila ikostatním studentům, ale mně, nováčkovi, věnovala speciální pozornost.

Nejvíc mě překvapilo, že stačilo označit několik řad čísel azmáčknout klávesu, aby naráz vyšel součet. Zjištění, že taková praktická funkce existuje, mě ohromilo natolik, že jsem vydechla „to je úžasné!“. Lektorka se zasmála.

Zatímco jsem procvičovala, co mi bylo zadáno, doléhala ke mně konverzace lektorky sostatními studenty. Oba už se kurzů zúčastnili poněkolikáté. Pán vyráběl webové stránky odivoce rostoucích květinách adívka si plánovala otevřít internetový obchod.

Zatímco já jsem chřadla vnečinnosti, jen kousek ode mě, vtéhle malé místnosti, se několik lidí aktivně vzdělávalo. Jak jsem si to uvědomila, připadala jsem si najednou hrozně uboze.

Když se blížil konec, lektorka mi řekla: „Nepoužívám žádné učebnice, ale nějaké knihy vám doporučím. Nemusíte využít jenom je– podívejte se do knihovny nebo vknihkupectví, která kniha by vám vyhovovala nejvíc.“

Pak mi podala počítačového průvodce asúsměvem pokračovala.

„Knihovnu máme také tady, vkomunitním centru.“

Knihovna…

—

To slovo znělo něžně, jako kdybych se vrátila do studentských let.

„Apůjčujete knihy?“

„Jistě. Kdokoli zmístních si zde může půjčit až šest knih na dva týdny.“

Pak na lektorku zavolal starší pán, takže se přesunula kněmu. Poznamenala jsem si tituly, které mi doporučila, zavřela notebook aodešla zmístnosti.

Knihovna se nacházela vprvním patře vedle kuchyňky, úplně vzadu, za dvěma zasedačkami ajednou místností vjaponském stylu. Nahoře na zdi udveří visel štítek snápisem „knihovna“ aposuvné dveře byly dokořán.

Letmo jsem nahlédla dovnitř. Vmístnosti, která byla veliká asi jako polovina školní třídy, stály vyrovnané police sknihami. Hned po levé straně za dveřmi se táhl pult, na jehož rohu ležel tác snápisem „výpůjčky avracení“. Drobná dívka vtmavomodré zástěře právě ukládala knihy malého formátu na polici před pultem. Osmělila jsem se aoslovila ji.

„Promiňte, kde najdu knihy opočítačích?“

Dívka naráz zvedla hlavu. Měla nečekaně velké oči apůsobila mladá, skoro jako středoškolačka. Culík se jí houpal ze strany na stranu. Na jmenovce na prsou měla napsáno Nozomi Morinaga.

„Knihy opočítačích? Tudy, prosím.“

Nozomi Morinaga vyrazila sknihami stále vrukou podél stolu určeného ke čtení kvelkému regálu uzdi. Regál byl přehledně rozdělený na sekce počítače, lingvistika akvalifikace.

„Děkuji.“

Když jsem se podívala na regál, Nozomi se usmála.

„Kdybyste potřebovala poradit, tak knihovnice je vzadu.“

„Poradit?“

„Ano, poradí vám sknihami, které hledáte. Pomůže vám je najít.“

„Děkuji,“ uklonila jsem se. INozomi lehce sklonila hlavu avrátila se kpolici sknihami malého formátu.

Prohlédla jsem si regál sknihami opočítačích. Nebyla tu ani jedna zknih, které mi doporučila lektorka Gonno. Neměla jsem ponětí, kterou knihu si vybrat, atak jsem se šla zeptat knihovnice.

Nozomi říkala, že mám jít dozadu. Vrátila jsem se znovu kvýpůjčnímu pultu, akdyž jsem se podívala do zadní části knihovny, objevila jsem paraván. Ze stropu naproti němu visela cedulka snápisem „referenční koutek“.

Došla jsem až kparavánu, akdyž jsem nakoukla za něj, vykulila jsem oči. Knihovnice seděla napasovaná mezi paravánem apultem ve tvaru písmene L.

Byla… obrovská. Skutečně obrovská žena. Nebyla tlustá, jenom veliká. Působila bledá, její brada volně přecházela vkrk apřes béžovou zástěru měla přehozený pletený svetr svelkými oky vbarvě slonovinové kosti. Připomínala ledního medvěda vnoře během zimního spánku. Vlasy měla na temeni hlavy sčesané do malého drdůlku avněm zapíchnutou jehlici do vlasů, zjejíhož konce visely na třech provázcích tři elegantní květiny. Hlavu měla skloněnou ana něčem pracovala, ovšem neviděla jsem dobře na čem.

Na jmenovce pověšené na šňůrce na krku měla napsáno Sajuri Komači. Roztomilé jméno.

„Promiňte…“

Přišla jsem blíž aoslovila ji. Paní Komači ke mně zvedla pouze oči. Pod duhovkami zazářilo bělmo tak ostře, až jsem pod jejím pohledem ztuhla. Když jsem jí nakoukla přes pult pod ruce, spatřila jsem, že na podložce ovelikosti pohlednice zapichuje jehly do něčeho kulatého, velkého asi jako pingpongový míček.

Málem jsem vyjekla hrůzou. Co to dělá? Snaží se někoho proklít?

„P… p… poradím si sama!“

Zpanikařila jsem auž jsem byla na cestě pryč, když paní Komači řekla:

„Co hledáte?“

Její hlas mě uchvátil. Intonací nijak nevynikal, ale vyzařoval skryté teplo, které mě přimělo se zastavit, třebaže jsem byla na odchodu. Paní Komači se sice vůbec neusmívala, ale zjejích slov sálal zvláštní, pevný klid.

… prý co hledám?

Hledám…

Smysluplnou práci. Něco, co dokážu.

Ale kdybych knihovnici Komači odpověděla tohle, určitě by mi neporadila. Chápala jsem přinejmenším, že na tohle se mě neptá.

„… ehm… hledám knihy opráci spočítačem…“

Paní Komači ksobě přisunula tmavě oranžovou krabici, co měla hned uruky. Obal zdobil šestiúhelníkový rámeček abílé květiny. Jednalo se okrabici scukrovinkami značky Honey Dome. Nebyly to kdovíjak drahé cukrovinky, ale jen tak ve večerce by je člověk taky nekoupil. Prostě cukroví, když si chce člověk dopřát něco maličko lepšího.

Když paní Komači otevřela víko, spatřila jsem malé nůžky ajehly. Patrně prázdnou krabici využívala jako box na šití. Když zapíchla jehlu, co držela vrukou, do kuličky, upřeně se na mě zadívala.

„Aco na počítači chcete dělat?“

„Nejdřív se chci naučit používat excel. Abych mohla ve formulářích skolonkami odovednostech zaškrtnout, že ho ovládám.“

„Kolonky odovednostech…,“ zopakovala paní Komači.

„Přemýšlím, že se zaregistruju na stránkách pro lidi, co chtějí změnit práci. Ta, co dělám teď, mě nebaví anevidím vní smysl.“

„Aco teď děláte?“

„Nic pořádného. Prodávám oblečení vhypermarketu.“

Paní Komači naklonila hlavu na stranu. Květina na jehlici zapíchnuté vdrdůlku se zatřpytila.

„Vážně si osvé práci– oprodavačkách vhypermarketu– myslíte, že nedělají nic pořádného?“

Slova se mi zasekla vkrku. Paní Komači mlčela. Čekala, až odpovím.

„No vždyť… prodávat může každý. Nijak zvlášť jsem to dělat nechtěla ani po tom netoužila, prostě mě přijali. Kdybych nepracovala, nikdo by mě neživil, protože žiju sama.“

„No, ale poctivě jste obchodila pohovory, vybrali vás ateď každý den pracujete aživíte se. To není jen tak!“

Málem jsem se rozbrečela. Jen proto, že mě tak bezvýhradně přijala takovou, jaká jsem.

„No, ve skutečnosti se živím hlavně chlebem zvečerky.“

Pokusila jsem se zakrýt chvějící se dušičku nesouvisející poznámkou. Ikdyž „živením se“ paní Komači nejspíš nemyslela zrovna tohle. Paní Komači naklonila hlavu, tentokrát na druhou stranu než prve.

„No, důvod nechme stranou. Každopádně je hezké, když se někdo snaží naučit se něco nového,“ obrátila se paní Komači kpočítači apoložila obě ruce na klávesnici. Apotom ratatatatatatata, začala strašlivou rychlostí psát. Mé oči ji vůbec nestíhaly, až se mi ztoho podlomila kolena.

Nakonec zmáčkla enter azvedla ruku vzhůru. Vten moment se hned vedle ní rozjela tiskárna.

„Jestli sexcelem začínáte, tyhle knihy jsou nejlepší,“ podala mi paní Komači vytištěný seznam. Byla na něm tabulka stituly ajmény autorů. Čísla po straně nejspíš znamenala kategorii zařazení ačíslo police.

Word aexcel od nuly!

Příručka pro práci sexcelem– rychle aza chvilku!

Office– rychlý úvod!

Aúplně dole podivný řetězec písmen.

Guri aGura.

Udiveně jsem na ta tři slova hleděla.

„Není tohle dětská knížka odvou myškách?“

„Ano.“

Paní Komači se pootočila na židli asáhla pod pult. Když jsem se trochu nadzvedla na špičkách anakoukla tam, spatřila jsem dřevěnou skříňku spěti šuplíky. Paní Komači otevřela nejvrchnější. Dovnitř nebylo dobře vidět, ale byl nacpaný čímsi barevným aměkkým. Paní Komači vytáhla jednu ztěch věcí ven apodala mi ji.

„Tady. Pro vás tohle.“

Reflexivně jsem natáhla dlaň apaní Komači na ni položila cosi lehkého. Černý kruh ovelikosti pětisetjenové mince snějakým držátkem.

Že by… pánvička?

Plst zovčí vlny ve tvaru pánvičky. Krukojeti byla připevněná malá kovová kruhová sponka.

„Ehm, co to je?“

„Bonus.“

„Bonus?“

„Je přece hezké dostat ke knize něco navíc.“

Zírala jsem na pánvičku bez mrknutí oka. Bonus ke knize. Roztomilé.

Paní Komači opět vytáhla zkrabice jehlu akuličku.

„Už jste někdy plstila?“

„Ne, ale viděla jsem to na twitteru.“

Paní Komači přede mnou podržela zvláštní jehlu. Hlavička rukojeti byla ohnutá do pravého úhlu ana konci tenké jehly se skvělo několik malých výstupků.

Paní Komači naplno rozpohybovala ruce, jako by tím chtěla říct, že její úloha knihovnice už skončila. Chtěla jsem se jí zeptat ještě na spoustu věcí, ale přišlo mi hloupé překážet, atak jsem jenom řekla „děkuji vám“ aodešla jsem.

Knihy opočítačích vytištěné na papíře se nacházely vpolici, kterou mi předtím ukázala Nozomi. Brala jsem do ruky tituly ze seznamu avybrala si dva, které mi přišly srozumitelné.

Vtom zapískala konvice.

„Čau.“

—