Přeložila Zuzana Ľalíková

CORRUPT

Copyright © 2015 by Penelope Douglas LLC

„Corrupt Valentine’s Day Scene“ copyright © 2016 by Penelope Douglas LLC

„Behind Devil’s Night“ copyright © 2023 by Penelope Douglas LLC

Translation © Zuzana Ľalíková, 2025

ISBN 978-80-249-5716-6

Obsah

Vážení čtenáři,

Ze zákulisí Ďáblovy noci

SEZNAM PÍSNÍ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

Epilog

Poděkování

O autorce

Z. Kingovi

„Stvořil jsi mě, ale já jsem tvůj pán!“

– Mary Shelleyová – Frankenstein

(překlad Tomáš Korbař)

Vážení čtenáři,

tato kniha se zabývá citově náročnými tématy, mezi něž patří představa pomsty, urážlivé, násilnické a mizogynní chování, toxické vztahy, fyzické napadení, pokus o znásilnění, drogy zneužívané při znásilnění, pochybný souhlas, bondage, únos, skupinový sex a zmínky o incestu.

Pokud se domníváte, že by vás kterékoli z těchto témat příliš rozrušilo, doporučuji vám, abyste před čtením tohoto románu vzali v úvahu své duševní zdraví.

Ze zákulisí Ďáblovy noci

Všechno to začalo Michaelem Myersem.

Chytil mě a nepustil od chvíle, kdy jsem jako malá poprvé zhlédla Halloween. Michael není jako ostatní fiktivní vrazi. Nedá se s ním ztotožnit jako s Jasonem Voorheesem, Jigsawem nebo Pinheadem. Nemá tak pompézní styl jako Ghostface nebo Freddy Krueger. A není vtipný jako třeba Chucky. Postupuje pomalu a metodicky.

Nemá žádný příběh. Nevíme, proč je, jaký je. Je to silný, zamlklý a znepokojivý stalker. Drží se jednoduché techniky a nikdy nic nevysvětluje. Nerad mluví.

Stejně jako já. Cha.

Ale tím naše podobnosti nekončí! Pochází ze Středozápadu. Taky jsem ze Středozápadu. Miluje masky. Taky miluju masky.

Žije pro Halloween a bože, já taky. V den vydání mých románů mě můžete přistihnout, jak si dávám maraton série Halloween, protože sledovat jeho vraždění pro mě není ani zdaleka tak stresující jako vypouštět knihu do světa.

Vzhledem ke všemu výše uvedenému je snad s podivem, že jsem hrdinovi Zvrácených dala jméno Michael? Chtěla jsem tím vzdát hold svému nejoblíbenějšímu fiktivnímu vrahovi, zvlášť když jejich příběhy mají podobnou atmosféru.

Když jsem se rozhodla napsat Zvrácené, napadlo mě psát o mladé dívce, které dávají za vinu, že mladí kluci z jejího města skončili ve vězení, a od toho se už příběh odvinul sám od sebe. Úplně jsem zešílela. Přidala jsem do příběhu všechno, co mám ráda – celé své černé srdce a vše, co mě už od dětství přitahuje. Halloween, podzim, opuštěná místa, katakomby, katedrály, hřbitovy, napětí, vraždu, tajemství, nebezpečí… Rozhodla jsem se ukázat lidem svět, jaký miluju a v němž bych občas chtěla žít. Úplný zábavní park plný dobrodružství, honiček a temných míst a upřímně můžu říct, že právě při psaní této knihy jsem si uvědomila, že příběh nabízí víc než jen romantickou zápletku. Tento román považuju za jedno ze svých nejlepších děl.

Samozřejmě že jako u všech svých románů i tímto bych chtěla světu něco sdělit. Zvrácení je příběh o tom, že máte přijmout, kdo jste, a nikdy se neomlouvat za to, co se vám líbí, pokud tím nikomu neubližujete. Především ale chci, aby byli Zvrácení i celá série Ďáblova noc únikem do jiného světa. Ráda bych, aby se čtenáři ponořili do jiné reality, kde si skrze tuto knihu můžeme užívat nebezpečí a strach, ale zároveň poznáme její postavy stejně dobře, jako známe sami sebe. Každá kniha je delší. Každý díl detailnější. S žádným z hrdinů se na konci jeho příběhu nerozloučíme. Zůstanete s nimi po celou dobu.

Děkuju všem, kteří tuto sérii podporují, a doufám, že se k ní budete často vracet, protože tohle jsou ty nejlepší knihy.

L’appel du vide!

Pen

SEZNAM PÍSNÍ

„Bodies“ – Drowning Pool

„Breath of Life“ – Florence and the Machine

„Bullet With a Name“ – Nonpoint

„Corrupt“ – Depeche Mode

„Deathbeds“ – Bring Me the Horizon

„The Devil in I“ – Slipknot

„Devil’s Night“ – Motionless in White

„Dirty Diana“ – Shaman’s Harvest

„Feed the Fire“ – Combichrist

„Fire Breather“ – Laurel

„Getting Away with Murder“ – Papa Roach

„Goodbye Agony“ – Black Veil Brides

„Inside Yourself“ – Godsmack

„Jekyll and Hyde“ – Five Finger Death Punch

„Let the Sparks Fly“ – Thousand Foot Krutch

„Love the Way You Hate Me“ – Like a Storm

„Monster“ – Skillet

„Only Happy When It Rains“ – Garbage

„Pray to God (feat. HAIM)“ – Calvin Harris

„Silence (feat. Sarah McLachlan)“ – Delerium

„37 Stitches“ – Drowning Pool

„The Vengeful One“ – Disturbed

„You’re Going Down“ – Sick Puppies

1. kapitola

ERIKA

Nebude tu.

Nenapadal mě jediný dobrý důvod, proč by měl přijít na bratrovu oslavu na rozloučenou, když se navzájem nemohli vystát, takže…

Ne, nebude tu.

Vyhrnula jsem si rukávy lehkého svetru, vběhla do domu Cristových, rychlým krokem prošla vstupní halu a zamířila jsem ke schodišti.

Koutkem oka jsem si všimla, že se zpoza rohu vynořil majordomus, ale nezastavila jsem se.

„Slečno Faneová!“ křikl za mnou. „Jdete velice pozdě.“

„Ano, to vím.“

„Paní Cristová se vás snaží najít,“ podotkl.

Povytáhla jsem obočí a okamžitě se zastavila. Otočila jsem se a přes zábradlí na něj shlédla.

„Nepovídejte.“ S předstíraným údivem jsem se na něj zadívala.

Podrážděně stiskl tenké rty. „Přesněji řečeno mě poslala, abych se vás pokusil najít.“

To už jsem se usmála. Naklonila jsem se přes zábradlí a políbila ho na čelo.

„No, jsem tu,“ ujistila jsem ho. „Můžete se vrátit ke svým důležitým povinnostem.“

Otočila jsem se a pokračovala po schodech nahoru. Z terasy ke mně doléhala tichá hudba večírku.

Jo, silně jsem pochybovala, že Delia Cristová, nejlepší kamarádka mojí matky a matriarcha Thunder Bay, našeho maloměstečka na východním pobřeží, tráví svůj drahocenný čas mým hledáním.

„Šaty máte na posteli!“ křikl za mnou majordomus, když jsem zabočovala za roh.

Podrážděně jsem si povzdechla a cestou po matně osvětlené chodbě jsem si tiše bručela pod vousy: „Díky, Edwarde.“

Nové šaty jsem nepotřebovala. Už tak jsem měla několikery, které jsem si zatím stihla obléknout jen jednou, a ve svých devatenácti letech jsem si určitě dokázala vybrat vlastní oblečení. Ne že by přišel a viděl mě v nich, ale i kdyby dorazil, stejně by mi nevěnoval jediný pohled.

Ne. Měla bych být vděčná. Paní Cristová na mě myslela a bylo od ní milé, že zařídila, abych měla co na sebe.

Nohy i chodidla jsem měla od písku. Sklonila jsem se a chytila lemy volných džínových šortek. Chtěla jsem zjistit, jak moc jsem se na pláži namočila. Měla bych si zajít do sprchy?

Ne, už tak jdu pozdě. Kašlu na to.

Zapadla jsem do své ložnice – pokoje pro hosty, kde mě Cristovi ubytují, kdykoli přijedu na noc – a na posteli jsem uviděla sexy bílé koktejlky. Hned jsem se začala svlékat.

Tenká špagetová ramínka mi vůbec nepodpírala prsa, ale aspoň že mi šaty dokonale padly. Obepínaly mi tělo a moje pokožka v nich působila o něco tmavší. Paní Cristová měla dokonalý vkus a asi bylo dobře, že mi ty šaty vybrala. Měla jsem spoustu práce s přípravami na zítřejší odjezd do školy a žádné myšlenky na to, co si dneska obleču.

Zapadla jsem do koupelny, kde jsem si z nohou opláchla písek, který se mi na ně přilepil na procházce, v rychlosti jsem si pročesala dlouhé blonďaté vlasy a nanesla trochu lesku na rty. Vrátila jsem se do ložnice, kde jsem z postele zvedla tělové sandály na podpatku, které mi paní Cristová také připravila, a vyběhla jsem na chodbu a dolů po schodech.

Zbývá dvanáct hodin.

Se srdcem až v krku jsem proběhla halou do zadní části domu. Zítra touhle dobou už budu na všechno sama – bez mámy, bez Cristových, bez vzpomínek…

A především nebudu muset přemítat, doufat ani se bát, že ho uvidím. Ani nebudu balancovat na hraně mezi radostí a agónií jako pokaždé, když jsem ho zahlédla. Ne. Budu moct doširoka rozpažit a zatočit se dokola, aniž bych se dotkla jediného člověka, kterého znám. V hrudi se mi rozhořelo teplo – netušila jsem, zda je to strach, nebo vzrušení, ale byla jsem připravená.

Připravená nechat všechno za sebou. Aspoň na nějakou dobu.

Zabočila jsem doprava, minula kuchyně – jednu pro každodenní užívání a další pro dodavatele občerstvení – a zamířila do zimní zahrady na straně domu. Otevřela jsem široké dvoukřídlé dveře a vešla do rozlehlé místnosti s dlážděnou podlahou a prosklenými zdmi i stropem. Ihned jsem pocítila, že je tu mnohem vyšší teplota než ve zbytku domu. Dusné, vlhké horko prosáklo látkou mých šatů, které se mi ihned přilepily k tělu.

V tiché tmavé zimní zahradě mě obklopovaly stromy ozářené jen světlem měsíce, jež dovnitř proudilo skleněnými tabulemi. Nadechla jsem se sladké vůně palem, orchidejí, lilií, fialek a ibišků. Připomínala mi mámin šatník a parfémy, jejichž vůně sálající z kabátů a šátků se v tom uzavřeném prostoru mísily do jedné.

Zabočila jsem doleva, zastavila se v prosklených dveřích vedoucích na terasu, nazula jsem si boty a rozhlédla se po hostech.

Dvanáct hodin.

Narovnala jsem se a přehodila si vlasy přes rameno tak, aby mi zakrývaly levou stranu krku. Na rozdíl od svého bratra tu dneska určitě bude Trevor, kterému se pohled na mou jizvu nelíbí.

„Slečno?“ oslovil mě číšník s tácem.

S úsměvem jsem si vzala vyšší sklenici s koktejlem Tom Collins. „Děkuju.“

Koktejl citronové barvy měli pan a paní Cristovi nejraději, proto trvali na tom, aby ho obsluha neustále nabízela hostům.

Číšník odešel za dalšími účastníky večírku. Zůstala jsem u dveří a rozhlížela se okolo.

Listí se chvělo na větvích a vánek sem stále přinášel zbytky teplého dne. Kochala jsem se pohledem na ženy v ležérních koktejlkách a muže v oblecích.

Tak dokonalé. Tak čisté.

Řetězy světýlek v korunách stromů a číšníci v bílých vestičkách. Křišťálově modrý bazén, na jehož hladině pluly svíčky. Dámy s prsteny a náhrdelníky, od nichž se odráželo světlo.

Všechno bylo tak upravené, a zatímco jsem se rozhlížela po všech těch dospělých a rodinách, s nimiž jsem vyrostla, po jejich bohatství a oděvech od vyhlášených návrhářů, viděla jsem jen vrstvu barvy, kterou nanášíte, abyste zakryli shnilé dřevo. Proč myslet na temné skutky a kruté povahy jeho obyvatel a co záleží na tom, že se dům rozpadá? Hlavně když vypadá pěkně, ne?

Ve vzduchu se vznášela vůně jídla a prostorem se linula tichá melodie smyčcového kvarteta. Přemýšlela jsem, jestli bych měla vyhledat paní Cristovou a dát jí vědět, že jsem dorazila, nebo najít Trevora, když už se tento večírek koná na jeho počest.

Místo toho jsem ale pevně sevřela sklenku a zrychlil se mi tep, jak jsem odolávala nutkání udělat to, co jsem doopravdy chtěla udělat. Co jsem vždycky chtěla dělat.

Hledat jej.

Ale ne, stejně tu nebude. Pravděpodobně tu nebude.

Mohl by tu být.

Srdce se mi rozbušilo ještě víc a po krku mi vystoupal ruměnec. A pak, proti mé vlastní vůli, mi oči začaly těkat po davu. Po hostech a tvářích. Hledaly…

Michaela.

Neviděla jsem ho už celé měsíce, ale stejně byl všude. Zvlášť v Thunder Bay. Na fotkách, které jeho matka rozvěsila po domě. Ve vzduchu, protože se z jeho starého pokoje linula na chodbu jeho vůně…

Mohl by tu být.

„Riko.“

Když Trevor zvolal mé jméno, několikrát jsem zamrkala a zadívala se doleva.

Vynořil se z davu hostů. Blond vlasy měl ostříhané nakrátko, tmavě modré oči netrpělivé a krok odhodlaný. „Ahoj, zlato. Začínal jsem si říkat, že nepřijdeš.“

Zaváhala jsem a sevřel se mi žaludek. Došel ke dveřím do zimní zahrady, v níž jsem stála, a tak jsem se přinutila k úsměvu.

Dvanáct hodin.

Ovinul mi paži zprava kolem krku – nikdy zleva –, přitiskl se ke mně a palcem mě pohladil po tváři.

Odvrátila jsem se od něj a rozpačitě přešlápla. „Trevore –“

„Nevím, co bych si počal, kdybys nepřišla,“ skočil mi do řeči. „Asi bych ti házel kamínky do okna, zpíval serenádu, možná ti přinesl květiny, bonboniéru nebo daroval nové auto…“

„Nové auto mám.“

„Myslím pořádné auto.“ Konečně se zazubil.

Protočila jsem panenky a vyvlékla se mu. Aspoň že se mnou už zas vtipkoval, i když jen proto, aby si rýpnul do mé zbrusu nové Tesly. Podle něj nejsou elektrická auta pořádná auta, ale co, jen ať si rýpe, hlavně když mi dá pokoj se vším ostatním.

S Trevorem Cristem jsme přátelé prakticky od narození, celý život jsme spolu chodili do školy a rodiče nás neustále dávali dohromady, jako by byl náš vztah nevyhnutelný. A loni jsem konečně podlehla.

Chodili jsme spolu skoro celý prvák na vysoké. Oba jsme nastoupili na Brown – přesněji řečeno já jsem se přihlásila na Brown a Trevor na něj šel se mnou. V květnu jsme to ale ukončili.

Nebo tedy já jsem to v květnu ukončila.

Moje chyba, že jsem ho nemilovala. Moje chyba, že jsem tomu nechtěla dát víc času. Moje chyba, že jsem se rozhodla přestoupit na školu ve městě, kam za mnou nemohl.

A taky byla moje chyba, že ustoupil svému otci, který chtěl, aby i Trevor přestoupil na jinou školu, a začal studovat na Námořní akademii v Annapolisu. Moje chyba, že jsem rozervala naše rodiny.

A byla moje chyba, že jsem potřebovala prostor.

Povzdechla jsem si a silou vůle přiměla svaly, aby se uvolnily. Dvanáct hodin.

Trevor mě s úsměvem vzal za ruku a odvedl mě zpátky do zimní zahrady. Zatáhl mě za skleněné dveře, přitáhl si mě k sobě za boky a zašeptal mi do ucha: „Moc ti to sluší.“

Na několik centimetrů jsem se od něj odtáhla. „Taky vypadáš dobře.“

S pískově blond vlasy, úzkou čelistí a úsměvem, kterým si dokázal získat úplně kohokoli, vypadal jako jeho otec. Taky se jako pan Crist oblékal a v půlnočně modrém obleku, bílé košili a stříbrné kravatě vypadal upraveně. Tak čistě. Tak dokonale. Trevor dělal vždy vše přesně podle pravidel.

„Nechci, abys odjela do Meridian City,“ prohlásil a přimhouřil oči. „Nikoho tam neznáš, Riko. Na Brownu jsem s tebou byl aspoň já a v Bostonu hodinu odtud Noah. Byla jsi blízko svým přátelům.“

Jo. Blízko.

Právě proto jsem potřebovala změnit prostředí. Tady jsem byla v bezpečí, obklopená svými blízkými. Vždycky jsem se měla na koho obrátit – rodiče, Trevora, své přátele, Noaha. Kdybych upadla, stačilo říct a zvedli by mě ze země. I když jsem odjela na vysokou a vzdala se bezpečí v podobě blízkosti své matky nebo Cristových, Trevor šel se mnou. A mí přátelé ze střední nastoupili na univerzity v blízkém okolí. Připadalo mi, jako by se vůbec nic nezměnilo.

Chtěla jsem zažít menší potíže. Chtěla jsem zmoknout a objevit něco, z čeho by se mi zas rozbušilo srdce. Chtěla jsem zjistit, jaké to je, když se nemáte na koho spolehnout.

Snažila jsem se mu to vysvětlit, ale kdykoli jsem otevřela pusu, nenacházela jsem ta správná slova. Nahlas to ode mě znělo sobecky a nevděčně, ale uvnitř…

Potřebovala jsem zjistit, z jakého jsem těsta. Potřebovala jsem zjistit, jestli se o sebe dokážu postarat i bez berličky v podobě svého významného příjmení, podpory ostatních nebo Trevora neustále za zády. Pokud se přestěhuju do nového města, mezi nové lidi, kteří neznají mou rodinu, budou mi věnovat svůj čas? Budou mě mít vůbec rádi?

Na Brownu ani s Trevorem jsem nebyla šťastná, a přestože rozhodnutí, že se odstěhuju, bylo těžké a zklamala jsem tím všechny své blízké, chtěla jsem to tak.

Buď sama sebou.

Při vzpomínce na slova Trevorova bratra mi poskočilo srdce. Nemohla jsem se dočkat. Ještě dvanáct hodin…

„Vlastně to není tak docela pravda, že?“ zeptal se vyčítavě. „Michael hraje v týmu Bouřliváků, takže ho teď budeš mít nablízku.“

Sklopila jsem zrak, zhluboka se nadechla a odložila skleničku. „V tom městě žijí dva miliony lidí. Pochybuju, že na něj často natrefím.“

„Leda bys ho vyhledávala.“

Složila jsem si paže na hrudi a zadívala se mu do očí. Nechtěla jsem se od něj nechat do této konverzace zatáhnout.

Michael Crist byl Trevorův bratr. O něco starší, o něco vyšší a mnohem děsivější. Nebyli si skoro vůbec podobní a navzájem se nenáviděli. Trevor na něj roky žárlil.

Michael zrovna promoval na Westgateské univerzitě a vzápětí si ho čapla NBA. Hrál za meridianský tým Bouřliváků, jeden z nejlepších týmů NBA, takže ano, jednoho člověka v tom městě znát budu.

Ne že by mi to k něčemu bylo. Michael mi skoro nikdy nevěnoval jediný pohled, a když už se mnou mluvil, tak jako na psa. Neměla jsem v úmyslu ho vyhledávat.

Ne, už dávno jsem se poučila, že by to byla chyba.

Navíc moje stěhování do Meridian City nemělo s Michaelem nic společného. Budu tam blíž domovu, takže budu moct často jezdit za mámou, a zároveň jsem věděla, že Trevor tam za mnou nepojede. Nenáviděl velkoměsta a ještě víc nenáviděl svého bratra.

„Omlouvám se,“ promluvil Trevor o něco něžněji. Chytil mě za ruku, přitáhl si mě k sobě a opět mi ovinul paži kolem krku. „To jen že tě miluju a tohle mě štve. Patříme k sobě, Riko. Vždycky jsme byli spolu.“

Spolu? Ne.

Z Trevora se mi nikdy nerozbušilo srdce, jako bych se ocitla na horské dráze. Nezdály se mi o něm sny a nebyl to první člověk, na kterého jsem po probuzení myslela.

Nepronásledovaly mě myšlenky na něj.

Zastrčila jsem si pramen vlasů za ucho a všimla jsem si, že střelil pohledem po mém krku. Ihned zrak odvrátil, jako by to nechtěl vidět. Ta jizva mi asi v jeho očích ubírala na dokonalosti.

„No tak,“ vybídl mě, přitiskl si čelo k mému a objal mě kolem pasu. „Chovám se k tobě dobře, ne? Jsem slušný a vždycky tu jsem pro tebe.“

„Trevore,“ namítla jsem a pokusila se mu vyvléknout.

Jenže to už přitiskl rty na mé a objal mě kolem pasu. V nose mě pálila vůně jeho kolínské.

Zatlačila jsem mu pěstmi do hrudi a odtrhla od něj rty.

„Trevore,“ ucedila jsem tiše. „Nech toho.“

„Dávám ti, co potřebuješ,“ pokračoval čím dál naštvaněji a vrhl se mi na krk. „Víš, že vždycky budeme spolu.“

„Trevore!“ Celá jsem se v jeho náruči napjala, vší silou do něj zatlačila a konečně jsem ho od sebe odtáhla. Zavrávoral a spustil paže.

Ihned jsem od něj odstoupila. Třásly se mi ruce.

„Riko.“ Natáhl se po mně. Narovnala jsem záda a znovu před ním ustoupila.

Nechal ruku klesnout a zavrtěl hlavou. „Fajn,“ ucedil kousavě. „Tak si na tu školu jdi. Najdi si nové přátele a nech všechno tady za sebou, ale tví démoni si tě stejně najdou. Neunikneš jim.“

Prohrábl si vlasy, probodl mě pohledem, upravil si kravatu, obešel mě a zamířil ke dveřím.

Dívala jsem se za ním a v hrudi mi sílil vztek. Co tím sakra myslel? Nic mě zpátky nedrželo a před ničím jsem neutíkala. Jen jsem chtěla svobodu.

Zacouvala jsem od dveří. Nechtěla jsem se vrátit dovnitř. Nechtěla jsem zklamat paní Cristovou tím, že bych se vyplížila z oslavy jejího syna, ale už jsem na téhle párty nechtěla strávit své poslední hodiny v tomhle městě. Chtěla jsem za mámou.

Otočila jsem se, připravená odejít, jenže pak jsem vzhlédla a okamžitě se zastavila.

Sevřel se mi žaludek a nedokázala jsem se nadechnout.

Sakra.

Na opačné straně zimní zahrady seděl v jednom z měkce polstrovaných křesel Michael. Tvářil se naprosto klidně a díval se mi přímo do očí.

Michael. Ten z bratrů, který nebyl slušný. Který se ke mně nechoval dobře.

Sevřelo se mi hrdlo. Chtěla jsem polknout, ale nedokázala jsem se ani hnout. Jen jsem tam stála jako paralyzovaná. Seděl tu snad, už když jsem přišla? Byl tu celou tu dobu?

Rozvaloval se v těžkém křesle, skoro ponořený ve tmě a stínech korun stromů. S jednou rukou na basketbalovém míči, který měl položený na stehně, a druhou, v níž držel láhev piva, měl položenou na područce křesla.

Srdce se mi rozbušilo tak silně, až to skoro bolelo. Co tu dělá?

Zvedl si láhev ke rtům. Stále mě pozoroval. Na zlomek vteřiny jsem sklopila oči a tváře mi zahořely studem.

Viděl, k čemu tu došlo mezi mnou a Trevorem. Krucinál.

Opět jsem vzhlédla. Světle hnědé vlasy měl upravené tak, jako by vypadl z obálky módního magazínu, a jeho oříškové oči připomínaly cider posypaný kořením. Takhle schované ve stínech se zdály tmavší, než doopravdy byly. Propaloval mě pohledem zpod rovných, mírně k sobě zkosených obočí, s nimiž působil ještě znepokojivěji. Na plných rtech mu nehrál ani náznak úsměvu a svým vysokým, mohutným tělem skoro zakrýval celé křeslo.

Na sobě měl černé kalhoty, černé sako a bílou košili s rozepnutými vrchními knoflíčky. Byl bez kravaty, protože si jako vždycky dělal, co se mu chtělo.

A tohle všem stačilo, aby si na Michaela udělali názor. Jak vypadal. Jaké budil zdání. Podle mě ani jeho rodiče netušili, co se za těma jeho očima odehrává.

Dívala jsem se, jak vstal z křesla, odložil na něj míč, a aniž by ode mě odtrhl zrak, zamířil ke mně.

Čím byl blíž, tím se jeho metr devadesát tři vysoká postava zdála ještě vyšší. Michael byl štíhlý, ale svalnatý. Připadala jsem si vedle něj maličká. V mnoha ohledech. Zdálo se, že míří přímo ke mně. Srdce mi bušilo až v krku. Přimhouřila jsem na něj oči a obrnila jsem se.

Jenže se nezastavil.

Minul mě. Ucítila jsem slabý závan vůně jeho sprchového gelu a otočila jsem se za ním. Bodlo mě v hrudi, když beze slova vyšel ze dveří zimní zahrady.

Vtáhla jsem rty mezi zuby a usilovně se snažila potlačit pálení v očích.

Jednoho večera si mě všiml. Jednoho večera, před třemi lety, ve mně Michael něco spatřil a zalíbilo se mu to. A zrovna když ten oheň začal doutnat, připravený vybuchnout a vzplanout, pohasl. Potlačil svůj hněv a žár a ovládl je.

Rozběhla jsem se zpátky do domu, přes halu a ven ze dveří. Všechny nervy v mém těle stravoval vztek a podráždění. Zamířila jsem ke svému autu.

S výjimkou toho jednoho večera mě většinu mého života ignoroval, a když už se mnou mluvil, tak jen úsečně.

Polkla jsem knedlík, který mě dusil v krku, a nastoupila do auta. Doufala jsem, že na něj v Meridian City nenatrefím. Doufala jsem, že se naše cesty nikdy nezkříží a že už o něm nikdy neuslyším.

Zajímalo by mě, jestli ví, že se tam chystám přestěhovat. Na tom ale stejně nezáleželo. I kdybychom spolu bydleli v jednom domě, bylo by to totéž, jako bych žila na jiné planetě než on.

Nastartovala jsem a z reproduktorů se rozezněla skladba „37 Stitches“ od Drowning Pool. Dálkovým ovladačem jsem otevřela bránu, když jsem se k ní po dlouhé příjezdové cestě blížila. Vyjela jsem na silnici. Můj dům se nacházel jen několik minut odtud. Za svůj život jsem ten kousek šla mnohokrát pěšky.

Přinutila jsem se zhluboka dýchat, abych se uklidnila. Dvanáct hodin. Zítra nechám tohle všechno za sebou.

Vysoké kamenné zdi, obklopující panství Cristových, skončily a ustoupily stromům, jež lemovaly ulici. Ani ne za minutu už jsem zahlédla pouliční plynové lampy u svého domova. Svítily do noci. Zabočila jsem doleva, stiskla další tlačítko na dálkovém ovládání a projela ve své Tesle bránou. Venkovní lampy zalévaly měkkou září kruhovou příjezdovou cestu s mohutnou mramorovou fontánou uprostřed.

Zastavila jsem před domem a rozběhla se ke dveřím. Chtěla jsem si jen vlézt do postele a počkat do zítřka.

Jenže když jsem vzhlédla, zarazila jsem se. V okně mého pokoje hořela svíčka.

Cože?

Od dopoledne jsem nebyla doma. A rozhodně jsem tam nenechala hořet svíčku. Měla slonovinovou barvu a stála zasazená ve vysokém skleněném svícnu.

Došla jsem ke dveřím, odemkla a vešla jsem dovnitř.

„Mami?“ křikla jsem.

Už předtím mi napsala, že si půjde lehnout, ale často mívala problém usnout. Třeba bude ještě vzhůru.

Ucítila jsem vůni šeříků z čerstvých kytic, které vždy mívala všude po domě, a rozhlédla jsem se po široké vstupní hale. Bílá mramorová podlaha se ve tmě zdála šedá.

U paty schodiště jsem vzhlédla ke třem podlažím, v nichž vládlo naprosté ticho. „Mami?“ zkusila jsem to znovu.

Obešla jsem bílý sloupek zábradlí a vyběhla do druhého podlaží, kde jsem zabočila doleva. Mé kroky tlumily koberce modré a slonovinové barvy, které zakrývaly dřevěnou podlahu.

Pomalu jsem otevřela dveře matčiny ložnice, po špičkách vešla dál a rozhlédla se po místnosti utopené ve tmě narušené jen světlem z koupelny, které nechávala neustále rozsvícené. Došla jsem k posteli a natáhla krk. Snažila jsem se jí nakouknout do obličeje, který měla vždy otočený k oknu.

Blonďaté vlasy měla rozhozené po polštáři. Natáhla jsem se a odhrnula jí je z obličeje.

Pravidelné zvedání a klesání její hrudi mi prozradilo, že spí. Pohlédla jsem na její noční stolek plný poloprázdných lahviček s léky. Zajímalo by mě, které a kolik si vzala.

Zamračila jsem se na ni.

Lékaři, odvykačka v domácím prostředí, terapie… Za ty roky od tátovy smrti nepomohlo vůbec nic. Moje matka se chtěla zničit zármutkem a depresí.

Naštěstí nám hodně pomáhali Cristovi – právě proto jsem měla v jejich domě vlastní pokoj. Nejen že pan Crist byl správcem otcova majetku a o všechno se staral, dokud jsem neodpromovala na vysoké, ale paní Cristová se ke mně chovala jako druhá máma.

Byla jsem neskutečně vděčná za jejich pomoc a péči, které se nám během let dostalo, ale teď… jsem byla připravená se o všechno postarat sama. Byla jsem připravená nemít v životě lidi, kteří se o mě starají.

Otočila jsem se, vyšla z ložnice, tiše za sebou zavřela a zamířila do svého pokoje o dvoje dveře dál.

Vešla jsem dovnitř a ihned si všimla hořící svíčky v okně.

Poskočilo mi srdce. Rychle jsem se rozhlédla. Naštěstí tu nikdo nebyl.

Že by ji zapálila máma? Nejspíš ano. Naše hospodyně měla dneska volno, takže tu nikdo jiný nebyl.

S přimhouřenýma očima jsem pomalu zamířila k oknu. Na malém kulatém stolku vedle svíčky jsem uviděla tenkou dřevěnou krabičku.

Znepokojilo mě to. Že by mi tu Trevor nechal dárek?

Mohla ale být i od mé matky nebo paní Cristové.

Zvedla jsem víčko a nakoukla dovnitř. Odhrnula jsem slaměnou výplň a zahlédla břidlicově šedý, ozdobně vyřezávaný kov.

Vykulila jsem oči a ihned strčila ruku do krabičky. Věděla jsem, co v ní najdu. Sevřela jsem v prstech rukojeť a s úsměvem vytáhla těžkou dýku z damaškové oceli.

„Páni.“

Zakroutila jsem hlavou. Nemohla jsem tomu uvěřit. Dýka měla černou rukojeť s bronzovou křížovou záštitou. Pevně jsem ji sevřela v ruce, zvedla dýku k očím a prohlédla si její křivky a vyřezávání.

Kde se tu sakra vzala?

Meče a dýky jsem si zamilovala už v osmi letech, kdy jsem začala se šermem. Otec byl přesvědčený, že gentlemanská umění jsou nejen nadčasová, ale i nezbytná. Šachy mě naučily strategickému uvažování, šerm mě naučil lidské povaze a pudu sebezáchovy a tanec mě naučil ovládat vlastní tělo. Vše bylo nezbytné k tomu, abych se stala všestranně nadaným člověkem.

Sevřela jsem jílec dýky a vzpomněla si, jak mi otec poprvé vložil do ruky šermířský fleret. Byla to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděla. Zvedla jsem ruku a špičkou prstu přejela po jizvě na krku. Hned jsem se mu opět cítila nablízku.

Kdo mi ji sem přinesl?

Nakoukla jsem do krabičky a vytáhla útržek papíru popsaný černým písmem. Olízla jsem si rty a mlčky přečetla slova. Střež se hněvu trpělivého muže.

„Cože?“ podivila jsem se a zmateně svraštila obočí.

Co to mělo znamenat?

A pak jsem vzhlédla, zalapala po dechu a dýku i vzkaz upustila na zem.

Zadrhl se mi dech. Srdce se mi snažilo vyskočit z hrudi.

Venku před domem stáli bok po boku tři muži a hleděli k mému oknu.

„Co se to děje?“ vydechla jsem a usilovně přemýšlela.

Měl to být snad nějaký vtip?

Stáli venku naprosto nehnutě. Mrazilo mě z toho, jak na mě prostě jenom zírají.

Co to tu dělají?

Všichni na sobě měli džíny a černé kanady. Dívala jsem se do černých hlubin jejich očí a se skřípěním zubů se usilovně snažila netřást.

Masky. Černé mikiny a masky.

Zakroutila jsem hlavou. Ne. Nemohli to být oni. Určitě to byl jen nějaký vtip.

Nalevo stál ten nejvyšší z nich, na sobě břidlicově šedou masku, která vypadala jako z kovu. Pravou stranu jeho obličeje deformovaly rýhy jako po drápech.

Ten uprostřed byl menší a vzhlížel ke mně zpod černo-bílé masky s červeným proužkem na levé straně obličeje, který měl taky rozeklaný a zvrásněný.

A ten z mého pohledu napravo, jehož zcela černá maska splývala s černou mikinou, takže nebylo poznat, kde přesně má oči, z toho se mi rozechvěla hruď.

Zacouvala jsem od okna. Snažila jsem se popadnout dech a vrhla jsem se po domácím telefonu. Stiskla jsem jedničku s předvolbou na kancelář naší ostrahy, která sídlila jen několik minut odtud, a čekala, až hovor přijmou.

„Paní Faneová?“ ozval se mužský hlas.

„Pane Fergusone?“ vyhrkla jsem a pomalu se přesunula zpátky k oknu. „Tady Rika. Mohl byste poslat auto –“

Odmlčela jsem se, protože prostor před domem byl nyní prázdný. Odešli.

Cože?

Zatěkala jsem pohledem doleva a doprava, došla jsem až ke stolku a naklonila se přes něj, jestli je uvidím blíž k domu. Kam sakra zmizeli?

Odmlčela jsem se a poslouchala, jestli ke mně odněkud z hlubin domu nedolehnou zvuky, které by prozrazovaly, že je někdo uvnitř, ale vládlo tu naprosté ticho.

„Slečno Faneová?“ oslovil mě pan Ferguson. „Jste tam?“

Otevřela jsem ústa a vykoktala: „Já… jsem myslela, že venku něco vidím… za oknem.“

„Hned k vám pošlu hlídku.“

Přikývla jsem. „Děkuju.“ S pohledem stále upřeným ven jsem zavěsila.

Nemohli to být oni.

Jenže ty masky. Byli jediní, kdo nosil takové masky.

Proč by sem jezdili? Proč by sem po třech letech jezdili?

2. kapitola

ERIKA

Před třemi lety

„Noahu?“ Opřela jsem se zády o zeď vedle skříňky svého nejlepšího kamaráda, který si z ní právě vytahoval učebnici na další hodinu. „Máš už doprovod na Zimní ples?“

Zamračil se. „Ten se koná až za dva měsíce, Riko.“

„Já vím. Chci si někoho najít, dokud je z čeho vybírat.“

S úsměvem zavřel skříňku a zamířil pryč. „Takže mě zveš na rande?“ zeptal se samolibě. „Vždycky jsem věděl, že po mně toužíš.“

Protočila jsem panenky a pospíšila jsem si za ním, protože jsem měla učebnu stejným směrem. „Nemohl bys mi to usnadnit, prosím?“

Jen si odfrkl.

Zimní ples naší školy je výjimečný tím, že na něj holky zvou kluky. Chtěla jsem jít na jistotu a pozvat kamaráda.

Míjeli nás studenti, kteří spěchali na vyučování. Přidržela jsem si popruh batohu na rameni, chytila Noaha za paži a zastavila ho.

„Prosím?“ přemlouvala jsem ho.

Přimhouřil oči a ustaraně se na mě zadíval. „A Trevor mě za to nezbije? Vzhledem k tomu, jak se na tebe v jednom kuse lepí, se divím, že neustále nehlídá tvoji polohu.“

Na tom něco bylo. Trevora naštve, že jsem ho na ples nepozvala, ale stála jsem jen o přátelství a on chtěl víc. Nerada bych ho tahala za nos.

Mohla bych svůj nezájem o Trevora svést na to, že ho znám celý život – byli jsme si blízcí skoro jako rodina –, jenže jeho staršího bratra jsem taky znala celý život, a na něj jsem se jako na svého příbuzného nedívala.

„No tak. Buď kámoš,“ naléhala jsem a dloubla ho do ramene. „Potřebuju tě.“

„Ne, nepotřebuješ.“

Zastavil se u dveří do mé učebny, která se nacházela po cestě do jeho třídy, otočil se ke mně a probodl mě pohledem. „Riko, jestli nechceš pozvat Trevora, pozvi někoho jiného.“

S povzdechem jsem od něj odvrátila oči. Měla jsem téhle konverzace po krk.

„Zveš mě, protože jsem bezpečná volba,“ namítl. „Jsi krásná a kterýkoli kluk by byl bez sebe radostí, že s tebou může jít na ples.“

„Jasně že jo.“ Sarkasticky jsem se usmála. „Tak řekni ano.“

Obrátil oči v sloup a zavrtěl hlavou.

Noah si o mně rád dělal vlastní závěry. Proč nikdy s nikým nechodím na rande nebo proč nemám zájem o tohle a tamto. Sice jsem ho považovala za dobrého kamaráda, ale byla bych raději, kdyby toho nechal. Nebylo mi to příjemné.

Zvedla jsem ruku a nervózně si promnula krk – v místě bledé tenké jizvy, k níž jsem přišla ve třinácti letech.

Při autonehodě, která mi vzala tátu.

Všimla jsem si, že mě pozoruje, a tak jsem ruku hned spustila. Věděla jsem, co si myslí.

Jizva byla šikmá, zhruba šest centimetrů dlouhá, na levé straně krku. A přestože časem vybledla, pořád jsem měla pocit, že je to první věc, které si na mně lidi všimnou. Rodina i přátelé mě pořád zasypávali otázkami a soucitnými pohledy. A to ani nemluvím o blbých poznámkách, jimiž se mi vysmívaly holky ve škole. Po čase mi začala připadat jako přívěsek – něco velkého, co neustále vnímám.

„Riko,“ oslovil mě o něco tišeji s něžným pohledem v hnědých očích. „Zlato, jsi nádherná. Máš dlouhé blonďaté vlasy, nohy, které žádný kluk ve škole nedokáže ignorovat, a ze všech holek ve městě máš ty nejkrásnější modré oči. Jsi úchvatná.“

Zvonění oznámilo minutu do začátku vyučování. V balerínách jsem přešlápla a sevřela popruh batohu o něco pevněji.

„A ty jsi můj nejoblíbenější člověk na světě,“ opáčila jsem. „Chci s tebou jít na ples. Ano?“

Povzdechl si a přes tvář se mu mihl rezignovaný pohled. Vyhrála jsem. Měla jsem co dělat, abych potlačila úsměv.

„Fajn,“ zabručel. „Tak platí.“ Nato se otočil na patě a zamířil na hodinu angličtiny.

Zakřenila jsem se. Hned jsem se cítila klidněji. V nejmenším jsem nepochybovala, že jsem Noahovi právě překazila slibný večer s jinou holkou, takže mu to budu muset nějak vynahradit.

Vešla jsem do učebny matematiky, pověsila si batoh na opěradlo své židle v první řadě, vytáhla jsem si učebnici a položila ji na stůl. Vedle mě si přisedla moje kamarádka Claudia. Zadívala se mi do očí a usmála se. Ihned jsem se posadila a napsala svoje jméno na prázdný list papíru, který pan profesor Fitzpatrick připravil všem na stoly. Páteční hodiny vždy začínaly rychlotestem, takže už jsme věděli, co nás čeká.

V učebně se začali scházet studenti – holky ve volných modro-zelených kostkovaných sukních a kluci s povolenými kravatami. Už se blížil konec dnešního vyučování.

„Slyšeli jste tu novinu?“ řekl někdo za námi. Otočila jsem se a viděla, že se k nám přes stůl naklání Gabrielle Owensová.

„Jakou novinu?“ zeptala se Claudia.

Gabrielle ztišila hlas a s nadšeným výrazem oznámila: „Jsou tu.“

Pohlédla jsem na Claudii, pak zase na Gabrielle. Nechápala jsem, o čem to mluví. „Kdo je tu?“

Jenže to už do učebny vešel profesor Fitzpatrick a silným hlasem zaburácel: „Všichni se posaďte!“ Claudia, Gabrielle i já jsme se ihned posadily a otočily čelem k tabuli.

„Prosím, posaďte se, pane Dawsone,“ vyzval učitel jednoho studenta v zadní části učebny, který právě došel ke svému stolu.

Jsou tu? Opřela jsem se a dumala, co tím Gabrielle myslela. Vzhlédla jsem, když do místnosti vpadla nějaká holka a předala profesoru Fitzpatrickovi vzkaz.

„Děkuju vám,“ odpověděl a list papíru rozevřel.

Dívala jsem se, jak si vzkaz čte. Výraz se mu změnil z uvolněného na podrážděný. Stiskl rty a svraštil obočí.

Co se to tu děje?

Jsou tu. Co to mělo…?

Jenže pak jsem vykulila oči a zachvěl se mi žaludek.

JSOU TU. Otevřela jsem ústa a ostře se nadechla. Začala mě mravenčit kůže. V břiše se mi rozletěli motýlci. Zatnula jsem zuby a potlačila úsměv, který se mi chystal vloudit na rty.

Je tu.

Pomalu jsem zvedla oči, zadívala se na hodiny a všimla si, že už jsou skoro dvě odpoledne.

A bylo třicátého října, den před Halloweenem.

Ďáblova noc.

Vrátili se. Ale proč? Už odmaturovali – před víc než rokem. Tak proč teď?

„Prosím, ujistěte se, že máte na papíru své jméno,“ vyzval nás profesor Fitzpatrick přísně. „Vyřešte tři příklady na tabuli.“ Nemarnil čas, zapnul projektor a na multifunkční tabuli před námi se objevily příklady.

„Až budete hotoví, otočte papír lícem dolů,“ dodal. „Máte deset minut.“

Sevřela jsem tužku. Celé tělo mi mravenčilo nervozitou a očekáváním, navzdory kterým jsem se snažila soustředit na první příklad týkající se kvadratických funkcí.

Jenže to bylo zatraceně těžké. Znovu jsem pohlédla na hodiny. Každou chvíli…

Sklonila jsem hlavu a přinutila se soustředit. Moje tužka se zaryla do dřevěné desky stolu. Několikrát jsem zamrkala, abych si zostřila zrak. „Zjistěte vrchol paraboly,“ zašeptala jsem.

Rychle jsem příklad vyřešila a přesunula se k dalšímu. Věděla jsem, že pokud se byť jen na vteřinu zastavím, přestanu úlohy vnímat.

Pokud má vrchol paraboly souřadnice… četla jsem dál.

Grafem kvadratické funkce je parabola, která se rozevírá, pokud…

Pracovala jsem dál. Dokončila jsem první, pak i druhý příklad a přesunula se k třetímu.

Jenže pak jsem uslyšela tichou hudbu a okamžitě ztuhla.

Tužka se mi zastavila nad papírem, když z reproduktorů zazněl tichý kytarový riff. Zněl čím dál hlasitěji. Zírala jsem do papíru a žár v mé hrudi sílil.

Místností se roznesl šepot následovaný natěšeným hihňáním. A pak už klidný začátek písně přešel v útok bicích a kytar v rychlém, ostrém rytmu, z nějž se mi rozbušilo srdce. Sevřela jsem tužku o něco silněji.

Učebnou – a nejspíš i celou školou – se roznesla píseň „The Devil in I“ od Slipknota.

„Já to říkala!“ vykřikla Gabrielle.

Zvedla jsem hlavu. Spolužáci vyrazili ze svých míst ke dveřím.

„Vážně jsou tu?“ vyjekl někdo.

Všichni se namačkali na dveře, aby viděli malým okénkem v nich ven. Snažili se je na chodbě zahlédnout. Zůstala jsem sedět. Tělem mi proudil adrenalin.

Profesor Fitzpatrick si ztěžka povzdechl, složil si paže na hrudi a odvrátil se. Nepochybně se nemohl dočkat, až bude po všem.

Hudba burácela a učebnu naplnily vzrušené hlasy mých spolužáků.

„Kde – ach, tamhle jsou!“ vykřikla jedna holka. Z chodby k nám dolehly rány, jako by někdo bušil pěstmi do skříněk. Zvuk se blížil.

„Chci vidět!“ ozval se jiný student a odstrčil ostatní stranou.

Nějaká holka se zvedla na špičky. „Uhni!“ přikázala někomu jinému.

A pak všichni najednou ucouvli. Dveře se rozletěly dokořán a studenti ustoupili, jako když se po hladině jezera roznese vlnka.

„No do prdele,“ zaslechla jsem šeptat jednoho kluka.

Pomalu se všichni rozešli. Někteří se vrátili na svá místa, zatímco jiní zůstali stát. Sevřela jsem tužku oběma rukama. Žaludek jsem měla jako na vodě. Dívala jsem se, jak pomalu vešli do učebny – klidní a beze spěchu.

Byli tu. Čtyři jezdci.

Oblíbenci Thunder Bay. Chodili sem na školu a maturovali, když jsem byla v prváku. Každý z nich poté nastoupil na jinou univerzitu. Byli o několik let starší, a ačkoli nikdo z nich netušil, že existuju, věděla jsem o nich skoro všechno. Všichni čtyři pomalu vešli do učebny a vyplnili prostor až k místu, kde sluneční paprsky přecházely na podlaze v černé stíny.

Damon Torrance, Kai Mori, Will Grayson III. a – zadívala jsem na krvavě rudou masku, která zakrývala obličej tomu, který vždy působil o něco výrazněji než ostatní – Michael Crist, Trevorův starší bratr.

Zadíval se doleva a kývl k zadní části učebny. Studenti se otočili a přihlíželi, jak jeden kluk zamířil dopředu. Rty mu cukaly v úsměvu, který se usilovně snažil potlačovat.

„Kiane,“ zahalekal někdo, a když ho cestou k Jezdcům míjel, poplácal ho po zádech. „Příjemnou zábavu. Nezapomeň na kondom.“

Někteří studenti se zasmáli. Naopak pár holek se nervózně ošilo a něco si s úsměvem pošeptaly.

Kian Mathers, třeťák jako já a jeden z nejlepších basketbalistů na škole, došel až k Jezdcům. Ten v bílé masce s červeným pruhem mu přehodil paži kolem krku a vyvedl ho ze dveří.

Vzali ještě jednoho studenta, Malika Cramera, a ten v černé masce ho odvedl na chodbu za první dvojicí, nejspíš aby z ostatních tříd vyzvedli další hráče.

Nespouštěla jsem oči z Michaela, který jako by svou mohutnou postavou vyplňoval celou místnost, a několikrát jsem zamrkala. Pod kůží se mi šířil žár.

Jezdci mě zneklidňovali – připadala jsem si kvůli nim, jako bych kráčela po drátu vysokého napětí. Stačí jediná chybička, lehounké vyvedení z rovnováhy, příliš tvrdý – nebo naopak příliš měkký – došlap a v tu chvíli zmizíte z jejich radaru a už se na něm nikdy neobjevíte.

Jejich moc pocházela ze dvou zdrojů: měli své následovníky a všechno jim bylo jedno. Všichni si je idealizovali – nebyla jsem výjimkou.

Ovšem na rozdíl od ostatních studentů, kteří k nim vzhlíželi, následovali je nebo o nich fantazírovali, mě jen zajímalo, jaké by to bylo být na jejich místě. Byli nedotknutelní, fascinující a nikdy neudělali nic špatně. Chtěla jsem to zažít.

Chtěla jsem shlížet na oblohu.

„Pane profesore?“ Gabrielle Owensová spolu se svou kamarádkou došla k panu Fitzpatrickovi. Obě si nesly učebnice. „Musíme na ošetřovnu. Nashle v pondělí!“ A pak se protáhly mezi zbývajícími Jezdci a vyšly ze dveří.

Střelila jsem pohledem po profesorovi. Nechápala jsem, proč je nechal jít. Bylo jasné, že na ošetřovnu nezamíří. Odešly za kluky.

A nikdo – ani profesor Fitzpatrick – se je nepokusil zastavit.

Čtyři jezdci během svého studia zde vládli nejen studentům a městu, ale i na hřišti a během čtyř let na této škole skoro nikdy neprohráli.

Po jejich odchodu školní tým utrpěl a loňský rok představoval pro Thunder Bay katastrofální ponížení. Z dvaceti zápasů jsme prohráli dvanáctkrát a všichni toho měli plné zuby. Něco nám chybělo.

Předpokládala jsem, že právě proto Jezdci přijeli. Že je tým povolal na víkend z jejich univerzit, aby dodali hráčům inspiraci a energii a pomohli jim se před začátkem sezóny vzpamatovat.

A jakkoli se učitelům jako Fitzpatrick nelíbilo, že narušují vyučování, rozhodně tím pomohli tým během svého pobytu zde stmelit. Tak proč nezkusit, jestli to znovu zabere?

„Všichni se posaďte! Kluci, jděte,“ vyzval Jezdce.

Sklopila jsem hlavu, tělo mi naplnila euforie a žaludek mi vystoupal až do hrudi. Zavřela jsem oči. Připadala jsem si lehká jako s hlavou v oblacích.

Ano, tohle mi chybělo.

Znovu jsem oči otevřela a viděla, jak můj stůl míjí dlouhé nohy v černých vybledlých džínech. Došly k oknu a zastavily se.

Nechala jsem sklopené oči. Bála jsem se, že můj výraz mu vyzradí, co se mi odehrává v hrudi. Stejně se nejspíš jen rozhlížel po učebně, aby zjistil, jestli tu máme další hráče.

„Ještě někdo?“ zeptal se druhý Jezdec.

Svému kamarádovi neodpověděl. Jen dál stál nade mnou. Co to dělá?

Stále se skloněnou hlavou jsem zvedla oči. Uviděla jsem jeho prsty lehce pokrčené u boků. Všimla jsem si žíly na hřbetu jeho silné ruky. Celá místnost náhle ztichla. Žaludek mi naplnila zlá předtucha a zastavil se mi dech.

Proč tu tak postává?

Pomalu jsem zvedla zrak a okamžitě se napjala. Zlaté oříškové oči upíral přímo na mě.

Rozhlédla jsem se ze strany na stranu. Napadlo mě, že mi možná něco uniklo. Proč se na mě tak dívá?

Michael ke mně shlížel s obličejem zakrytým zlověstnou červenou maskou – replikou té zdeformované a zjizvené z videohry Army of Two. Zeslábla mi kolena.

Vždycky jsem se ho bála. Byl to příjemný strach, který mě vzrušoval.

Napjala jsem svaly na stehnech a ucítila pulzování mezi nohama, v tom místě, které mi připadalo bolestně prázdné, jen když byl blízko, ale ne dost blízko.

Líbilo se mi to. Líbilo se mi bát se.

Všichni za mnou umlkli. Dívala jsem se, jak na mě hledí a mírně při tom naklání hlavu. Nad čím přemýšlel?

„Je jí teprve šestnáct,“ ozval se profesor Fitzpatrick.

Michael na mě hleděl ještě vteřinu a pak se k profesorovi obrátil.

Bylo mi jen šestnáct – aspoň tedy do příštího měsíce –, což znamenalo, že mě s sebou nemohl vzít. Na věku basketbalistů nezáleželo, ale holkám, které se k nim chtěly připojit, muselo být nejméně osmnáct, aby mohly pozemek školy dobrovolně opustit.

Ne že by mě s sebou chtěli vzít. Profesor Fitzpatrick to určitě jen špatně pochopil.

Profesor se na něj zamračil, a přestože jsem Michaelovi neviděla do očí, protože ode mě byl odvrácený, pochopila jsem, že profesora Fitzpatricka znejistěl, jelikož jeho pohled zakolísal. Sklopil zrak, několikrát zamžikal a ustoupil.

Michael se ke mně otočil a opět se na mě zadíval. Po zádech mi stekla kapka potu.

A pak už vyšel z učebny, následovaný Kaiem, který nosil stříbrnou masku. Dveře se za nimi zavřely.

Co to sakra mělo znamenat?

Učebnou se roznesl šepot a koutkem oka jsem zahlédla, že se ke mně Claudia otočila. Pohlédla jsem na ni a všimla si, že tázavě povytáhla obočí. Nevšímala jsem si jí a vrátila jsem se ke svému papíru. Netušila jsem, proč se na mě Michael díval. Neviděla jsem ho od doby, co se v létě vrátil na chvíli domů, a tehdy mě jako obvykle ignoroval.

„Dobře, vážení!“ vyštěkl profesor Fitzpatrick. „Zpátky do práce. A hned!“

Vzrušené hlasy se ztišily do šepotu a všichni se vrátili k řešení příkladů na tabuli. Hudba, která postupně utichala, náhle ustala a vůbec poprvé od chvíle, kdy jsem vešla do této učebny, jsem si dovolila se usmát.

Dnes tu zavládne chaos. Ďáblova noc nebyla jen iniciační rituál nových hráčů. Jednalo se o výjimečný večer. Nejen že posbírají z učeben všechny hráče a odvezou je na neznámé místo, kde je trochu pocuchají a opijí, ale později… Jezdci rozpoutají peklo a udělají si z tohoto města své hřiště.

Loni, když všichni odjeli, tu byla nuda, ale všichni věděli, že dnešek jim to vynahradí. A začnou s tím právě teď, kdy na parkovišti všichni kluci a pár holek nastupují do aut.

Zvedla jsem tužku, zklidnila dech a začala pohupovat kolenem.

Chtěla jsem jít.

Z mé hrudi se začalo vytrácet horko a točení hlavy, které mě ještě před chvílí trápilo, pomalu ustalo.

Za chvilku se budu cítit stejně jako předtím, než vešel do učebny: vyrovnaná, chladná a klidná.

Po vyučování se vrátím domů, zkontroluju mámu, převléknu se a zajedu ke Cristovým – zvyk, který jsem si vybudovala krátce po smrti otce. Občas jsem zůstala na večeři a jindy jsem se vrátila domů a najedla se s mámou, pokud měla náladu.

Pak půjdu spát, přestanu myslet na to, že se mě jeden z bratrů opět snažil uhnat, a budu dál popírat, co ve mně druhý z bratrů probouzí, kdykoli se mi ocitne nablízku.

Zvenčí ke mně dolehly smích a hulákání. Přestala jsem pohupovat kolenem.

Kašlu na to.

Sáhla jsem pod stůl, vytáhla učebnici matematiky a spolu s batohem ji podala Claudii. „Vezmi mi to domů. O víkendu se pro ně stavím.“

Zmateně svraštila obočí. „Co –“

Nenechala jsem ji dopovědět. Vstala jsem od stolu a zamířila k vyučujícímu.

„Pane profesore?“ Došla jsem k Fitzpatrickovi s rukama spojenýma za zády. „Mohla bych si odskočit? Už jsem dopočítala všechny příklady,“ zalhala jsem tiše.

Ani nevzhlédl, jen přikývl a mávl rukou. Jo, byla jsem jedna z těch studentek. Erika Faneová? Ta slušňačka, co se vždy obléká podle pravidel a během sportovních akcí pracuje jako dobrovolnice ve stáncích s občerstvením? Hodná holka.

Zamířila jsem ke dveřím a bez zaváhání vyšla ven.

Než si Fitzpatrick uvědomí, že se nevrátím, budu už dávno pryč. Sice mi možná hrozí průšvih, ale na to, aby mi v tom zabránil, je pozdě. Stalo se. Důsledky počkají do pondělí.

Vyběhla jsem ze školy a nalevo jsem zahlédla skupinu aut, dodávek a SUV, které se táhly kolem rohu budovy. Neměla jsem v úmyslu se jich zeptat, jestli se můžu přidat, nebo dát komukoli vědět, že tu jsem. Buď by se mi vysmáli, nebo mě poplácali po hlavičce a poslali zpátky do třídy.

Ne. Nikdo si mě nevšimne.

Doběhla jsem k autům, mezi nimiž jsem zahlédla Michaelův černý Mercedes G-Class. Schovala jsem se za něj a nenápadně vykoukla.

„Nažeňte je do aut!“ vykřikl někdo.

Ihned jsem rozpoznala Damona Torrance. S černou maskou na hlavě místo na obličeji prošel mezi auty a hodil láhev piva klukovi na korbě pick-upu. Černé vlasy měl shrnuté dozadu a schované pod maskou. Neunikly mi jeho vysoko posazené lícní kosti a uhrančivé černé oči. Damon byl vážně kus.

Jinak jsem ho ale v oblibě nijak zvlášť neměla. Chodila jsem do prváku, když všichni čtyři byli v maturitním ročníku, a tak jsem neměla moc příležitostí z první ruky vidět, co všechno ve škole prováděli, ale u Cristových jsem na něj natrefila tolikrát, že mi bylo jasné, že s ním není něco v pořádku. Michael ho sice držel na dlouhém vodítku, ale pořád to bylo vodítko – a z dobrého důvodu. Děsil mě.

A ne tak, jako mě děsil Michael – u něj se mi to líbilo.

Prozatím jsem tu napočítala zhruba dvacet pět lidí, a to kluky z basketbalového týmu a několik holek. Ani ne za hodinu mělo končit dnešní vyučování, což znamená, že se sem nahrne další horda lidí, aby se k nim přidali na párty.

„Kam jedeme?“ zeptal se jeden z kluků Damona.

Odpověděl mu ale Will Grayson, který se k nim přidal a poplácal Damona po rameni. „Tam, kde tě nikdo neuslyší křičet.“

Ušklíbl se, otevřel dveře svého černého Fordu Raptor, vylezl do nich a zůstal v nich stát. Zadíval se přes kapotu.

Se svou bílou maskou s červeným pruhem v ruce, hnědými vlasy upravenými do falešného číra a rozesmátýma, svůdnýma zelenýma očima se Will zeptal: „Hele, viděls Kylie Halpernovou?“ Na někoho se přes Damona zadíval.

Vykoukla jsem zpoza auta a uviděla Kaie, který si stříbrnou masku posadil do vlasů, a Michaela, jenž si obličej ještě pořád skrýval.

„Do prdele, ty její nohy!“ pokračoval Will. „Ten rok jí fakt prospěl.“

„Jo, středoškolačky mi chybí,“ řekl Damon a otevřel u fordu dveře spolujezdce. „Neodmlouvaj.“

Sledovala jsem, jak Michael ani ne metr a půl ode mě otevírá zadní dveře na straně řidiče svého terénního G-Classu. Hodil dovnitř sportovní vak a zas dveře zabouchl.

Sevřela jsem ruce v pěsti a paže mi náhle zeslábly. Co to tu sakra dělám? Neměla bych tu být. Buď si tím zadělávám na potíže, nebo na trapas.

„Michaele?“ zaslechla jsem Willa. „Čeká nás dlouhá noc. Líbila se ti tam nějaká?“

„Možná,“ uslyšela jsem jeho hluboký hlas.

A pak další, který se tiše zasmál. Podle mě to byl Kai. „Hej, kámo, dej si bacha,“ varoval ho, jako by něco věděl. „Je krásná, to jo, ale na tvým místě bych počkal, až bude zletilá.“

„Zkusím to,“ odpověděl mu Michael. „Ten rok prospěl i jí. Je čím dál těžší si jí nevšímat.“

„O kom mluvíte?“ ozval se Damon.

„O nikom,“ vyštěkl Michael.

Zakroutila jsem hlavou a snažila se na jejich slova nemyslet. Potřebovala jsem se schovat, než si mě někdo všimne.

„Všichni nastoupit!“ nařídil Michael.

Hruď se mi zvedala a klesala stále rychleji. Zhluboka jsem se nadechla, vzala za kliku dodávky a zatáhla za ni. Tiše cvakla.

Znovu jsem střelila pohledem po klucích a s nastraženýma ušima jsem dveře otevřela. Vlezla jsem dovnitř a dveře za sebou zavřela. Doufala jsem, že si mě ve změti lidí, kteří nastupovali do ostatních aut, nikdo nevšiml.

Neměla bych to dělat.

Během let jsem je pozorovala. Odposlouchávala jejich konverzace a odkoukala jejich způsoby. Všimla jsem si věcí, které jiným unikly, ale nikdy jsem se za nimi nevydala.

Dalo by se to považovat za první, nebo už druhé stadium stalkingu? Kristepane. Protočila jsem panenky. Nechtěla jsem nad tím ani uvažovat.

„Jedeme!“ vykřikl Kai a dveře aut se začaly s bouchnutím zavírat.

„Uvidíme se tam!“ zaslechla jsem Willa.

Auto pode mnou se otřáslo. Vykulila jsem oči, když do Michaelova teréňáku začali nastupovat lidi.

A pak se jedny po druhých všechny dveře auta zabouchly a tichou kabinu naplnily smích a hlasy několika kluků.

Motor SUV se s burácením probudil k životu. Svalila jsem se na záda a položila si hlavu na podlahu. Nemohla jsem se rozhodnout, jestli bych měla být ráda, že mě nikdo nepřistihl, nebo by mi mělo být zle z vědomí, že netuším, do čeho jsem se to pustila.

3. kapitola

ERIKA

Přítomnost

„Tudy, slečno Faneová.“ Muž se na mě usmál a cestou k výtahům vytáhl svazek klíčů. „Jsem Ford Patterson, jeden z manažerů.“

Nabídl mi ruku. Potřásli jsme si.

„Ráda vás poznávám,“ odpověděla jsem.

Rozhlédla jsem se po vstupní hale budovy Delcour, v níž jsem měla byt. Jednalo se o dvaadvacetipodlažní mrakodrap v centru Meridian City, a přestože nebyl ani zdaleka tak vysoký jako jiné stavby, které ho obklopovaly, stejně vyčníval. Zvenčí byl černý se zlatým osvětlením. Jednalo se o hotové umělecké dílo a stejně nádherné to bylo i uvnitř. Nemohla jsem uvěřit, že tu vážně bydlím.

„Váš byt se nachází úplně nahoře, v jednadvacátém podlaží,“ vysvětlil mi, když jsme se spolu zastavili u výtahů, kde stiskl tlačítko na přivolání kabiny. „Je odtamtud nádherný výhled. Budete spokojená.“

Sevřela jsem popruh brašny na hrudi. Nemohla jsem se dočkat. Těšila jsem se, až se po probuzení pokochám pohledem na město, horizont budov, které se dotýkají oblohy, a miliony lidí, kteří zde žijí a pracují.

Někdo se sice ve velkých městech cítí ztracený – všechna ta světla, hluk a ruch jsou na něj příliš –, ale na rozdíl od nich jsem se těšila, že se stanu součástí něčeho většího. Velkoměsto mi dodávalo energii.

Znovu jsem se podívala na mobil, jestli nemám zmeškaný hovor od mámy. Pořád jsem se o ni bála. A taky o sebe, ačkoli mi to dnes ráno nezabránilo odjet z Thunder Bay.

Poté, co pan Ferguson včera večer odjel, aniž by na našem pozemku nebo v jeho okolí narazil na něco podezřelého, lehla jsem si k mámě a znovu si přečetla vzkaz, který jsem našla v krabičce s dýkou.

Střež se hněvu trpělivého muže.

Googlením jsem zjistila, že jde o citát z díla Johna Drydena. Věděla jsem, co znamená. Ti obdaření trpělivostí plánují. A pozor na muže s plánem.

Jenže s plánem na co? A kdo byli ti muži v maskách včera večer před mým domem? Jezdci? Že by mi právě oni poslali tu dýku?

Dnes ráno jsem se probudila, ignorovala příkrou zprávu od Trevora, který se na mě zlobil za to, že jsem z večírku předčasně odešla, a zeptala se mámy a naší hospodyně Iriny na dýku, ale ani jedna z nich o tom tajuplném dárku ani o tom, kdo ho přinesl, vůbec nic netušila.

Vzkaz nebyl podepsaný a nikdo nevěděl, jak se tam ta krabička dostala.

Všimla jsem si, že se máma na okamžik zatvářila poplašeně, a tak jsem vzkaz schovala a prohodila, že dýka je nejspíš dárkem od Trevora, který mě tím chtěl překvapit. Nechtěla jsem, aby se o mě máma bála.

Jenže já jsem naopak byla vyděšená.

Někdo vstoupil do mého domu přímo mámě pod nosem.

Ráno jsem se nemohla dočkat, až vyrazím na cestu, a tak jsem nacpala úzkou krabičku s dýkou do auta a odjela, aniž bych sama tušila, proč ji beru s sebou. Měla jsem ji nechat doma.

Výtah s tichým cinknutím dorazil. Nastoupila jsem s panem Pattersonem do kabiny, kde stiskl tlačítko jednadvacátého podlaží. Podezíravě jsem přimhouřila oči, protože nad číslem dvacet jedna žádná další tlačítka nebyla.

„Myslela jsem, že je tu dvacet dva pater,“ podotkla jsem a pootočila se k němu.

„Ano, je.“ Přikývl. „Ale v podlaží nad vámi se nachází jen jedna rezidence a přístup do ní má majitel soukromým výtahem na opačné straně vstupní haly.“

Opět jsem se zadívala před sebe. „Aha.“

„Na vašem podlaží se nacházejí jen dva byty,“ vysvětlil, „které jsou proti ostatním poměrně rozlehlé. A druhý byt na vašem patře není v současné době obývaný, tudíž budete mít soukromí.“

Byty na mém podlaží jsou větší než ostatní? Nevzpomínala jsem si, že by se o tom kdokoli zmínil, když jsem vedení psala žádost o pronájem.

„A jsme tu,“ pronesl s úsměvem, když se výtah otevřel. Gestem mi dal přednost.

Vystoupila jsem z výtahu a rozhlédla se nalevo i napravo. Nacházela jsem se na úzké osvětlené chodbě s černou mramorovou podlahou a zdmi v barvě západu slunce. Manažer zabočil doleva a odvedl mě ke dveřím výtahu. Krátce jsem se ohlédla přes rameno a uviděla široké černé dveře se zlatými číslicemi 2104.

To byl nejspíš ten prázdný byt.

Došli jsme k druhým vchodovým dveřím – podle všeho mým. Manažer vložil klíč do zámku, otevřel a vstoupil dovnitř.

Dívala jsem se, jak mizí v bytě. Zůstala jsem stát na chodbě jako přimrazená.

„Hm…“ Dobře.

Vůbec jsem to nechápala. Ten byt byl obrovský.

Pomalu jsem vešla dál a s pažemi svěšenými u boků jsem se rozhlédla po vysokém stropě, širokém obývacím pokoji a prosklené zdi s výhledem na nádhernou terasu s fontánou a opravdovým trávníkem. Podlaha byla ze stejného černého mramoru jako v chodbě a zdi bytu byly smetanově bílé.

„Jak vidíte,“ pokračoval pan Patterson, který mezitím došel k prosklené zdi a odemkl dveře. „Máte tu plně vybavenou kuchyni se špičkovými spotřebiči. A určitě si zamilujete otevřený půdorys, který nabízí nerušený výhled na město.“

Rozhlédla jsem se po kuchyni a ostrůvku s žulovou deskou, která se leskla ve slunci, jež dovnitř pronikalo okny. Nerezové spotřebiče byly stejně působivé jako ty u nás doma a lustr z tepaného železa – jednoduchý, moderní a krásný – ladil k tomu nad mou hlavou v obývacím pokoji.

Manažer říkal něco o třech ložnicích, podlahovém vytápění a stropní sprchové hlavici. Začala jsem vrtět hlavou. Bylo toho na mě moc. „Počkejte –“

Nenechal mě domluvit. „Na druhém podlaží se nachází soukromá posilovna jen pro obyvatele tohoto domu a také vnitřní bazén. Obě zařízení jsou otevřená nonstop, a jelikož bydlíte v jednom ze střešních bytů, máte přístup i na soukromou terasu.“

Zmateně jsem svraštila obočí. Bydlím ve střešním bytě? Cože?

„Počkejte,“ zasmála jsem se. Začínala jsem panikařit.

Jenže to už pokračoval. „Váš byt má dva vchody,“ oznámil mi naprosto vážným hlasem. „Druhý vchod vede na požární schodiště. Ujistěte se, že jsou tyto dveře neustále zamčené.“ Ukázal na konec chodby. Natáhla jsem krk, abych viděla na kovové dveře skryté ve stínech chodby. „Bezpečnost našich obyvatel je pro nás prioritou, ale chtěl jsem vás o tomto druhém vchodu informovat.“

Setřela jsem si z čela pot. Co se to tu sakra děje? Byt byl kompletně zařízený pohovkami, které určitě byly hodně drahé, stoly i spotřebiči. Manažer zvedl tablet a začal nastavovat nepropustnost skla na oknech s výhledem na město.

„A teď vám ukážu –“

„Počkejte,“ vyhrkla jsem a zastavila ho. „Omlouvám se, ale došlo k omylu. Jsem Erika Faneová. Pronajala jsem si garsonku, ne střešní byt. Netuším, komu tohle patří, ale já platím nájem za něco mnohem menšího.“

Zmateně svraštil obočí a zvedl svoji složku, nejspíš aby zkontroloval, že má správné informace.

Ne že by se mi v tomhle střešním bytě nelíbilo, ale nechtěla jsem každý měsíc platit tisíce dolarů za něco, co jsem nepotřebovala.

S pohledem upřeným do papírů se zasmál. „Ach, ano. Zapomněl jsem.“ Vzhlédl ke mně. „Ten byt se naneštěstí pronajal.“

Poklesla mi ramena a zalilo mě zklamání. „Cože?“

„Došlo ke zmatkům, za které se velice omlouváme. Majitelé mě požádali, abych ctil nájemní smlouvu, kterou jste podepsala. Měli jsme tu dva volné střešní byty, proto jsme si řekli, že není důvod, proč byste jeden z nich nemohla mít. Nájem máte na jeden rok. Během této doby ponecháme nájem ve výši stanovené ve smlouvě.“ Nabídl mi klíče. „Nikdo vám nevolal?“

Převzala jsem si od něj klíče.

„Ne,“ odpověděla jsem. „A pořád to nechápu. Proč mi dáváte dvakrát větší byt za stejnou cenu?“

Usmál se a narovnal ramena. Takhle se na mě v dětství dívala máma, když měla mých otázek po krk.

„Jak jsem řekl,“ pověděl mi vlídně, „velice nás tato chyba mrzí. Prosím, přijměte naši nejhlubší omluvu. Doufáme, že tento byt dostojí vašim očekáváním, a přeji vám úspěšné studium.“ Sklonil hlavu. „Prosím, dejte mi vědět, pokud byste cokoli potřebovala, slečno Faneová. Jsem vám k službám.“

Protáhl se kolem mě, vyšel z bytu a zavřel za sebou dveře.

Zůstala jsem tam stát a zvedal se mi žaludek, jako by mi právě vyrazili dech. Nemohla jsem tomu uvěřit. Jak se to mohlo stát?

Pomalu jsem se zatočila kolem dokola a rozhlédla se po místnosti, své nové realitě, a především tichu. Tady nahoře jsem byla úplně sama.

A přestože byt byl úžasný, těšila jsem se, že se dneska vyspím na nafukovací matraci a zítra vyrazím nakoupit nábytek. Těšila jsem se na svůj malý útulný byt a sousedy.

Škola měla začít za dva dny. Neměla jsem čas najít si nový byt. „Krucinál,“ zaklela jsem tiše.

Pomalu jsem se vydala chodbou, prošla všechny pokoje a objevila prostornou koupelnu s dvojitým umyvadlem a sprchovým koutem vyloženým břidlicí. Ve skříňce vedle umyvadla jsem objevila pečlivě poskládané osušky, ručníky a mycí houbu.

Zamířila jsem do hlavní ložnice zařízené širokou postelí a nábytkem, které ladily k bílému povlečení a závěsům. I budík na nočním stolku už byl nastavený.

Neuvěřitelné. Všechno pro mě bylo přichystané. Úplně jako doma.

Byt byl sice zařízený trochu jinak a výhled z oken se rozhodně změnil, ale můj život ne. O všechno už bylo postaráno. Vsadila bych se, že kdybych otevřela lednici, taky bych ji našla plně zásobenou.

Musela jsem matkám z Thunder Bay nechat, že se postaraly, aby jedné z jejich princezen nic nescházelo. Tohle předčilo uvítací výbor s košíkem ovoce.

Zakroutila jsem hlavou a bojovala s pocitem, jako by se na mě řítily zdi.

Dámy z Thunder Bay měly napilno. Byly to mocné a pečlivé ženy s velkým vlivem a o nás, své děti, se dokonale staraly. O mě o to víc, protože táta zemřel a máma byla… slabá.

V dětství jsem byla za bezpečí, které skýtaly, velice vděčná, ale teď jsem se o sebe chtěla postarat sama. Potřebovala jsem prostor, odstup a možná i trochu problémů. Právě to jsem přijela do tohoto města hledat.

S povzdechem jsem uložila klíče do kapsy bílých džínových šortek. Vzala jsem za lem černého svetru a přetáhla si ho přes hlavu. Zůstala jsem v šedém triku s krátkým rukávem.

Vrátila jsem se zpátky a prošla obývákem na terasu. O prsty v žabkách se mi otřela stébla trávy. Rozhlédla jsem se po terase a všimla si, že je ve tvaru trojúhelníku, jehož přepona nabízí výhled na město.

Nalevo jsem uviděla další okna, která nejspíš náležela tomu druhému, neobývanému bytu. Obrátila jsem se napravo a zvedala oči stále výš a výš. Musela jsem zaklonit hlavu, abych viděla na podlaží nad sebou. Rezidence v něm se táhla po celé straně budovy. Ze svého místa jsem viděla jen část oken.

Také se zdálo, že horní byt má víc balkonů a perfektní výhled na mou terasu. Zajímalo by mě, jestli tam žije nějaká rodina, když potřebuje tolik místa, ale pan Patterson se zmínil o „majiteli“. Mluvil o jednom člověku, ne o více lidech.

Ještě chvíli jsem vzhlížela k jeho oknům a uvědomila si, že tady nahoře přece jenom nejsem sama.

S mrkáním jsem se probudila. Ležela jsem na zádech, objímala polštář, omámená spánkem.

Nastražila jsem uši. Odněkud z dálky ke mně doléhalo ťukání.

Ťuk, ťuk, ťuk… ťuk… ťuk.

Zvedla jsem se na pažích a čekala, až se mi zostří rozmazaný zrak.

Že by někdo klepal? Ale kdo by to dělal? Nikoho jsem tu neznala – aspoň zatím ne. Dorazila jsem teprve dneska a neměla jsem žádné sousedy…

A – pohlédla jsem na budík na nočním stolku – bylo po jedné v noci.

Převalila jsem se, posadila a vymnula si spánek z očí. Tíživý opar v mé hlavě se začal rozplývat.

Byla jsem přesvědčená, že jsem slyšela klepání. Pravidelné údery.

Rozhlédla jsem se. Okny dovnitř pronikaly paprsky měsíčního světla a zalévaly bílé povlečení. Nastražila jsem uši, jestli ke mně odněkud z hlubin tichého tmavého bytu nedolehne nějaký zvuk.

A pak se ozvalo hlasité buch. Nadskočila jsem a ostře se nadechla. Odhodila jsem přikrývky a z nočního stolku popadla mobil.

Tohle nebylo žádné zaklepání.

S mobilem v ruce a po špičkách jsem přešla ložnici. Naslouchala jsem, jestli se ozvou další zvuky, a zběsile přemýšlela, jestli jsem zamkla všechny dveře. Vchodové, skleněné na terasu a…

Zamkla jsem zadní vchod? Ano. Ano, rozhodně jsem ho zamkla.

Jenže pak se znovu ozvalo to bouchnutí. Zaváhala jsem. Co to sakra je?

Byl to těžký, dutý zvuk, jako když spadne mrtvá váha. Nepoznala jsem, jestli zazněl nade mnou, pode mnou, nebo vedle mě.

Prošla jsem chodbou do obývacího pokoje, kde jsem minula hromadu malířských potřeb, které jsem dnes koupila. Sice jsem neměla ten maličký byt, který jsem chtěla, ani jsem si nemohla koupit vlastní hrnce a pánve, ale rozhodla jsem se dodat tomuto místu trochu barvy.

Tiše jsem proběhla kuchyní, kde jsem ze stojanu vytáhla nůž. Chytila jsem ho za rukojeť tak, aby čepel ukazovala za mě, a potichu zamířila ke vchodovým dveřím. Pořád jsem si nebyla jistá, odkud ten zvuk přichází, ale selský rozum mi radil, abych zkontrolovala vchody.

Vykoukla jsem kukátkem. Chloupky na pažích mi stály. Sice jsem si moc přála bydlet sama, ale teď jsem se trochu bála.

Polkla jsem knedlík. Údery zněly stále rychleji.