Přeložila Drahomíra Michnová

THE GUILTY GIRL

Copyright © Patricia Gibney, 2022. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Drahomíra Michnová, 2025

ISBN 978-80-284-0298-3

Obsah

prolog

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

49. KAPITOLA

50. KAPITOLA

51. KAPITOLA

52. KAPITOLA

53. KAPITOLA

54. KAPITOLA

55. KAPITOLA

56. KAPITOLA

57. KAPITOLA

58. KAPITOLA

59. KAPITOLA

60. KAPITOLA

61. KAPITOLA

62. KAPITOLA

63. KAPITOLA

64. KAPITOLA

65. KAPITOLA

66. KAPITOLA

67. KAPITOLA

68. KAPITOLA

69. KAPITOLA

70. KAPITOLA

71. KAPITOLA

72. KAPITOLA

73. KAPITOLA

74. KAPITOLA

75. KAPITOLA

76. KAPITOLA

77. KAPITOLA

78. KAPITOLA

79. KAPITOLA

80. KAPITOLA

81. KAPITOLA

82. KAPITOLA

83. KAPITOLA

DOPIS OD PATRICIE

PODĚKOVÁNÍ

Jo Kellyové a Antoinette Hegartyové

prolog

Pokaždé, když na jeho kůži dopadl úder, cukla sebou a snažila se nedívat. Zakrývala si dlaněmi oči. Nemohla si však pomoct a dívala se škvírami mezi prsty. Sytě rudé šmouhy svědčily o síle ran, které byly uštědřeny. Vypadaly obzvlášť surově a ona si nebyla jistá, jestli dokáže snést pohled na další.

Nešlo o pouliční rvačku. Byl to sparingový zápas. Pravidla, časy, trenér a kouč. Přesto to bylo brutální. Jestli se tohle dělá při tréninku, jak to pak vypadá při skutečném zápase o mistrovský titul?

Procházela se po obvodu vyvýšeného ringu. Sklopila zrak a místo toho jen poslouchala. Zvuk jejich nohou by mohl konkurovat tanečnímu vystoupení Riverdance. Ve vzduchu se vznášel pot jako jemná ranní mlha. Sípání a lapání po dechu vytvářely řeč beze slov, jakousi tichou konverzaci. Do toho se přerušovaně ozývaly facky a údery. Hekání a klouzání nohou snažících se udržet vestoje. Vyhnout se pádu, jinak by se už zápasník nemusel zvednout. Bylo nutné nespadnout na zem. To by mohlo znamenat katastrofu. Věděla to.

Ačkoli byla mladá, měla pocit, že tenhle sport sleduje už odjakživa. Nikdy nepochopila, proč jeho vyznavače tak přitahuje. Ale jestli to dělalo radost jemu, nechtěla se hádat.

Došla na konec místnosti, ztěžka dosedla na lavičku a čekala. Chvílemi jí to nedalo a vrhla rychlý pohled na ty dva v ringu.

Vytáčeli piruety, kymáceli se, uhýbali a krčili se, ani jeden z nich se však nevzdával a nezabalil to. Jednoho z nich osud předurčil k tomu, aby do několika týdnů zemřel. To však během toho čekání nemohla vědět. Nemohla vědět, že její činy už odstartovaly ty tragické události a že jí zbývá udělat ještě jednu nevinnou chybu, která bude mít za následek smrt.

Možná, že kdyby si lépe uvědomovala nebezpečí, která na ni číhají na tom malém kousku světa, který obývala, mohla tu sérii událostí, jež se měly odehrát, zastavit. Ale ona se na tu vlnu nedokázala naladit, takže nemohla změnit osud.

Nejistě poskládaný domeček z karet se zboří a jen málokdo unikne následkům, nejméně pak ona.

A tak tu seděla, nic netušila, dívala se a čekala.

1. KAPITOLA

Ještě nebyly ani čtyři hodiny ráno a Sean Parker nezamhouřil oka. Možná to bylo tím svařeným ciderem, který vypil na večírku. Hlavou mu vrtaly pochybnosti. Nemohl si totiž vzpomenout, jestli tam nezapomněl svou novou koženou bundu. Že by proto nemohl usnout?

Vylezl z postele a znovu prohledával pokoj. V žaludku mu klíčila úzkost. Klekl si a nakoukl pod postel. Pár srolovaných špinavých ponožek a jedna teniska. Prach. Nic jiného. Rozhlížel se po místnosti. Na herní židli ležel jeho nový ovladač a druhá teniska. Stůl byl poházený vším možným, ale bunda nikde.

Bude se pro ni muset vrátit.

Natáhl si džíny a čistou mikinu, na bosé nohy nazul tenisky a spěchal dolů. V kuchyni si nalil sklenici vody, přistoupil k oknu a hleděl do tmy. Tu bundu dostal jako dárek od matky, byla drahá, tak se opovaž přijít domů bez ní, připomínala mu často. Ale teď bez ní přišel. Na večírku bylo horko a on úplně zapomněl, že tam v té bundě přišel.

Přitom na mejdany a podobné akce skoro nechodil. A když si teď po dlouhé době zase jednou vyrazil, tak ztratí bundu! Ne, neztratil ji. Jen ji tam zapomněl. Určitě je u Lucy.

Čekal ho tedy ještě kilometr a půl cesty po venkovské silnici, bráno od konce ulice, kde stál jejich dům. Dům, kterému prozatím říkali domov. Nacházel se ve Farranstownu a patřil rodině jeho matky už celá desetiletí. Nedávno ho zdědila napůl se strýcem Leem a dohodli se, že se tam Lottie s dětmi zatím nastěhuje, aby stará stavba, kde všude táhlo, tolik nechátrala. Strýc, který žil v New Yorku, se měl mezitím rozhodnout, jak oba dědicové s domem dále naloží. Kdyby se máma kvůli té bundě nějak moc vztekala, Sean by jí mohl pohrozit, že odjede bydlet k Leovi do New Yorku. Tím by její tirádu utnul.

Zapnul baterku na telefonu a vyrazil. Večírek u Lucy třeba ještě neskončil, a pokud jo, bude muset tak dlouho bušit na dveře, dokud mu neotevře. Jestli ji bude muset budit, pěkně ji tím rozzuří. Ale to se dá vydržet. Horší jsou ty matčiny výstupy, když ji to z ničeho nic chytne.

Úzká silnice teď vedla do kopce a zpoza jeho vrcholku vyšlehla světla reflektorů blížícího se auta. Sean uskočil do příkopu, aby ho řidič nesrazil. Jel tak rychle, že ho ani nemohl včas zahlédnout. Sean se ohlédl na červená koncová světla, když auto přefičelo kolem. Měl dojem, že to auto poznává. Malý fiat. Ten, co v něm na večírek přijel jeden mladík. Pak se tam staral o přísun alkoholu. To by mohlo znamenat, že večírek teprve skončil a dveře budou ještě odemčené. Takže nebude muset Lucy budit. Jo!

Kráčel rychle dál a říkal si, že potmě je ta vzdálenost snad ještě větší. Ale teď už jen dolů z kopce a dalších pár set metrů a bude tam. Vtom se ozvalo tiché svištění pneumatik. Sean viděl, že se k němu blíží slabě osvětlené kolo. Seděl na něm nějaký výrostek. Nikdo, koho by znal.

„Co čumíš?“ vykřikl kluk, když ho míjel, a zmizel ve tmě, než Sean stačil něco odpovědět.

Konečně už spatřil světlo, které se rozlévalo z domu Lucy McAllisterové. Zářil jako vánoční stromeček, ale jinak bylo všude ticho. Večírek už skončil.

Blížil se k domu po šindelové příjezdové cestě, kopal do oblázků a rychle přemýšlel, co má Lucy říct. Nechtěl před ní vypadat hloupě, kdyby řekl, že si u ní zapomněl svou drahou koženou bundu a že si pro ni takhle v noci přišel, protože jinak by ho matka přerazila. Musel si vymyslet nějakou vhodnou lež.

Domovní dveře byly dokořán otevřené a zevnitř se do tmy lilo světlo. Nebe už brzy zrůžoví nadcházejícím svítáním, ale to bude ještě hodinku dvě trvat. Zvažoval, co má dělat. Vběhne dovnitř, sebere bundu a hned zase zmizí, aniž si ho někdo všimne. Jo, to je nejlepší nápad. Povzbuzen svým rozhodnutím vstoupil do chodby.

Zarazil se a zíral na tu spoustu nepořádku, který zůstal na koberci. No, to nebyl jeho problém. Horší bylo, že na věšáku v chodbě nevisely žádné bundy a kabáty.

Rychle nahlédl do kuchyně na konci chodby. Na mramorové pracovní desce se kupily prázdné sklenice a lahve. Po jeho bundě ani stopy. Vycouval a přešel do obývacího pokoje.

Naskytl se mu pohled, který mu úplně vyrazil dech. V kuchyni sice byl nepořádek, ovšem takovou spoušť, jakou uviděl v obývacím pokoji, vůbec nečekal.

Obě křídla dveří na terasu dokořán otevřená, jedno mělo rozbité sklo. Převrácené židle a…

Roztřásl se a nedokázal ty křečovité záškuby ovládnout. Jako by se celá jeho kostra snažila zbavit se té bariéry svalů a kůže. Na zdi před sebou viděl spoustu cákanců krve. Co se tu sakra stalo?

Smrtelné ticho přerušil nějaký zvuk shora. Odtrhl pohled od krve a pohlédl na strop. Na schodech se ozvaly kroky. Někdo scházel dolů. Byl to ten zraněný, nebo ten, kdo způsobil krveprolití? Rychle se vzpamatoval a vletěl do dveří kousek od místa, kde dýdžej pouštěl hudbu. Málem se přerazil o zamotaný kabel na zemi.

Ocitl se zase v kuchyni a z obývacího pokoje uslyšel tlumené hlasy. Někdo vykřikl. Pak se rozhostilo ticho. Čekal celou minutu, než se odvážil zase nakouknout do obývacího pokoje. Byl prázdný.

Pohlédl na vypité lahve a sklenice nastavěné všude kolem, na černé plastové pytle nadité odpadky až k prasknutí a všiml si, že i tady jsou na podlaze skvrny od krve. Co se tu stalo? Možná by měl zatraceně rychle vypadnout. Ale zdědil po matce nos na odhalování problémů, a tak se přinutil vejít dalšími dveřmi do komory a odtud po betonovém schodišti vystoupal do horního patra domu.

Dával pozor, aby se vyhnul krvavým cákancům – měl strach, nebyl však hloupý –, a ocitl se na podestě pokryté kobercem. Pach krve byl stejně silný jako téměř hmatatelné ticho.

Plížil se po podestě a sledoval stopu, jež vedla do jednoho z pokojů. Přikrývky a prostěradla z postele byly zmuchlané, jako by je někdo strhl a stáhl na zem. Na druhé straně postele stanul tváří v tvář té hrůze, o níž doufal, že ji neuvidí, i když podvědomě tušil, že to bude zlé.

Tělo leželo na zemi, ruce rozhozené, nohy zkřížené, oblečení potrhané. Bylo na něm mnoho ran, ale ta na krku, pod níž se utvořilo tratoliště krve, vypadala nejhůř.

Zvedl se mu žaludek a vlna nevolnosti mu stoupala až do krku. Přitiskl si ruku na ústa a nevěřícně zavrtěl hlavou, jako by ho to mělo zbavit pohledu na to zmasakrované tělo na podlaze. Tohle přece není možné. Vycouval z místnosti a pak si uvědomil, že by možná měl zkontrolovat známky života.

Připravil se, přede dveřmi se zhluboka nadechl a vplížil se dovnitř. Věděl, že musí dávat pozor, aby nezanechal otisky podrážek na měkkém koberci. Ale potřeboval zjistit, jestli má rychle volat záchranku. Bojoval s nevolností, když váhavě sáhl na zápěstí a snažil se nahmatat pulz. Předem však věděl, že je to marné. Přesto doufal.

Žádné známky života. Žádná naděje.

Srdce se mu sevřelo strachem a naskočila mu husí kůže.

Tohle nebyla počítačová hra. Tohle měl před očima a nemohl s tím nic dělat. Nebylo možné hru restartovat. Žádná možnost začít znovu. Žádné další životy. Tohle byla realita.

Vzpomněl si na hlasy, které před několika okamžiky slyšel.

Jsou vrazi ještě tady?

Nečekal, až se to dozví. Rozhodl se, ať už správně, nebo špatně – pravděpodobně špatně –, vycouvat na podestu. Tam se otočil a letěl dolů po schodech. Před odchodem ještě letmo pohlédl do znesvěceného obývacího pokoje, jako by doufal, že se tam jeho bunda nějakým zázrakem objeví. Ale neviděl ji. Na gauči byly jen rozházené polštáře a nějaký batoh. Nedokázal vejít dovnitř. Ovládla ho naprostá hrůza.

Vyběhl otevřenými dveřmi ven. Mohl by anonymně zavolat na linku 999, že? Ale nejdřív se musel dostat pryč, než si pro něj ten vrah přijde.

2. KAPITOLA

O DEVĚT HODIN DŘÍVE

Toho večera, toho osudného večera, měl patnáctiletý Jake Flood plnou hlavu představ o tom, jak překoná všechny své potíže a jak se mu podaří něco dokázat. Stane se někým důležitým. Někým, koho budou ostatní uznávat. Hrdinou. Ano, chtěl být pro všechny hrdinou, ale ze všeho nejvíc chtěl vydělat peníze.

Na prvním místě seznamu se viděl jako olympionik. Se zlatou medailí, která mu zářila na krku, stál na stupni vítězů, za zády se mu ve větru třepotala irská vlajka. Všichni říkali, že umí běhat, a on věděl, že má výdrž. Vždyť minulý týden předběhl policajty, a to jeli na kolech! No, byla to docela psina. Nic nemůže zabránit tomu, aby se stal čímkoli, čím by chtěl být. Je borec! Nebo si to o sobě aspoň myslel.

Nadzvedl si černé tričko, které kdysi patřilo jeho tátovi, to s nastříkanou fotkou Blizzardů, dlouhým nošením už trochu popraskanou, a nastříkal si do podpaží trochu deodorantu Lynx Africa. Obdivoval, jak se mu rýsují břišáky. Večery v posilovně nebyly nadarmo. Šampionát Leinsterské boxerské ligy se konal příští týden, a přestože o něj neměl zájem, nechtěl naštvat svého trenéra Barneyho. Barney ho povzbuzoval, aby se přihlásil do soutěže v lehké váze do šestnácti let. Jake věděl, že by mohl snadno vyhrát. Když se do toho zakousne, dokáže cokoli. Otázkou bylo, jestli mu to za to stojí. Kdysi možná ano, ale teď už ne. Jistě, chtěl být olympijským boxerem, ovšem chtěl také vydělávat peníze.

Zastrčil si tričko do vybledlých černých džínů s roztrhanými koleny – díry si vyrobil nožem na steaky, i když byl neuvěřitelně tupý –, ale pak se rozhodl, že si ho nechá volně plandat přes opasek.

Jeho vzhled ve finále doplnily černé conversky se sněhobílými tkaničkami.

Vzhled, o který se snažil: totiž vypadat jako takoví ti cool týpci, jež vídal na YouTube. Kluci, co vydělávají spoustu peněz.

Rukou si prohrábl černé vlasy a přihladil si několik zatoulaných pramínků kolem levého ucha, které přehlédl, když si nanášel gel. Nad pravým si nechal vlasy oholit. Zeleným okem na sebe mrkl do zrcadla.

„Připraven na rock and roll,“ zazpíval si.

„Vypadáš jako gothic, Jakeu,“ ozval se hlásek ode dveří.

„Vodpal, Shaz.“ Pomalu zavrtěl hlavou. Proč musela rušit kouzlo, které na sebe sám seslal? Sharon byla realitou, před kterou neustále hledal únik. Bojoval s nutkáním říct své desetileté sestře, nejotravnější osobě na planetě, aby zavřela zobák a vypadla, ale pravda byla taková, že nesnášel její slzy.

S povzdechem se odvrátil od zrcadla a viděl, jak se dívka houpe na klice dveří.

„Rozbiješ ji, Shaz.“

„Nerozbiju.“

„Rozbiješ.“

„To neva. Kam jdeš?“

„Ven.“

„Můžu jít s tebou?“

„Blázníš, ty prcku? Koukej mazat do postele.“

„No jo.“ Sharon protočila oči, jako to u něj viděla už tisíckrát, a zatahala se za příliš krátké nohavice pyžama s Disney obrázkem, které dostala k minulým Vánocům. Od té doby vyrostla nejméně o šest centimetrů. Jeho malá sestřička rostla rychle. To mu nahánělo strach.

„Jakeu, víš, že máma bude řádit, jestli tu nebudeš, až se vrátí domů.“

Měl sestru hlídat. Jak vůbec může někdy něco dokázat, když ho Shaz a máma pořád brzdí? Přestaň. Shaz za to nemůže. Opravdu by měl zůstat doma, ale nemohl si nechat ujít dnešní dobrodružství. Proto teď musí být na tu nejotravnější osobu na světě milý.

„Víš co, Shaz, přinesu ti sáček hranolků, ale musíš mě poslechnout. Hranolky jedině pod podmínkou, že zalezeš do postele a nevystrčíš nos. A mámě ani muk, že jsem šel ven. Slibuješ?“

Žužlala si pramen tmavých vlasů a lišácky přimhouřila oči. „Možná to neřeknu, když mi koupíš i kuřecí nugety.“

„Platí.“

„Jó!“ Přiběhla k němu a objala ho, pak se odloudala do svého pokojíčku.

V kuchyni si všiml, že na stole leží klíče od matčina starého Fiatu Punto. Dnes odpoledne šla do práce pěšky. Brblala, že si nemůže dovolit vyhazovat peníze za parkování.

Natáhl ruku a zarazil se.

Ne, Jakeu, nedělej to.

Ale proč ne?

Představil si ohromené výrazy ve tvářích svých kamarádů, kdyby přifrčel v malém modrém autě. Nezáleželo na tom, že je to stará kraksna, hlavně že jede.

Kousl se do rtu a podíval se za sebe. Shaz byla nahoře ve svém pokoji. Než se máma vrátí domů z práce, auto bude zpátky. Nikdo se o tom nedozví a mít čtyři kola pod sebou, to by bylo super!

„Nikomu neotvírej, Shaz. Tak zatím!“ zavolal nahoru.

Sebral klíče a pevně je sevřel v dlani. Dnes večer bude králem svého světa. Skutečnost, že auto řídil jen jednou, u jezera, poté co matka nakonec podlehla jeho žadonění, ho nijak nerozhodila. Učil se rychle. Jen doufal, že si vzpomene, které pedály má sešlápnout.

„Nezapomeň na ty kuřecí nugety!“ křikla Sharon, když už vycházel ze dveří.

„Nezapomenu,“ křikl zpátky a zabouchl za sebou.

3. KAPITOLA

Poslední nepravý pramen vlasů bylo těžké připnout, ale Hannah Byrneová chtěla dodat účesu extra objem. Nepotřebovala délku, protože jí blonďatá hříva splývala po zádech skoro až k pásku její úzké černé minisukně.

Lucy pořádala večírek na oslavu konce školního zkouškového období a Hannah věděla, že má štěstí, že je mezi pozvanými. Večírky Lucy McAllisterové byly v Ragmullinu legendární. Dostat pozvání znamenalo, že jste někdo. A právě to dělalo Hannah starosti. Sama se považovala za úplnou nulu.

Takže přijela k Lucy domů úplně rozklepaná rozčilením a nervozitou. Lucy ji na přivítanou objala, i když si dávala záležet, aby se jejich tváře nedotkly. Hannah okamžitě zalila vlna štěstí. Byla přijata do nového světa.

Lucyina nejlepší kamarádka Ivy objetí jen napodobila. „Úúf, co to máš za parfém?“ zeptala se tónem vyjadřujícím „fuj“.

„To je mámin. Taková malá bílá lahvička. Nevím, jak se jmenuje.“ Byl to levný parfém a Hannah cítila, jak se jí svírá žaludek, když jí Ivy dala najevo, že hnusně smrdí. Rychle se podívala na Lucy. Hostitelka se na ni mile usmála. „Nejspíš Anaïs nebo tak nějak.“

„To je starý!“ Ivy si omotala kolem prstu pramen černých vlasů.

„Jsme nahoře,“ oznámila Lucy a odhodila si dlouhé tmavé vlasy přes rameno. Vedla je ke schodům. „S oblečením si nedělej těžkou hlavu, že se nehodí na večírek. Můžu ti něco půjčit.“

„To je dobrý, vzala jsem si něco na převlečení,“ odpověděla rychle Hannah a podívala se na své špinavé džíny a staré tričko. Dokonce i její tenisky byly „fuj“.

„Jestli je to tvoje něco ve stylu tvýho parfému, zlato, tak si budeš muset půjčit hadry ode mě. Pojď, převlečeš se tady v pokoji pro hosty.“

Když se Hannah převlékala, Lucy a Ivy vtrhly dovnitř.

Ivy se ušklíbla. „Spodní prádlo ve stylu každej pes, jiná ves? Tak to ne, holka. Máš pro ni podprsenku, Lucy?“

„Zbláznila ses? Na tyhle čočky na prkýnku fakt žádnou nemám,“ vyprskla Lucy a potlačila smích.

„To je dobrý.“ Hannah měla blízko k slzám. „Moje spodní prádlo nebude vidět.“ Jak mohly být tak kruté?

„Když myslíš,“ pokrčila rameny Lucy a podala jí sukni a top.

„Tohle si můžeš nechat. Už to nenosím. Je mi to malé, ale ty se do toho vejdeš. Ten top ti snad nějak bude.“ Rozchechtaly se a vyběhly z místnosti.

Hannah smutně hleděla na svůj odraz ve vysokém zrcadle a snažila se nedivit, proč se k ní Lucy tak nehezky chová. Proč ji tedy k sobě vůbec pozvala? O co jí jde? Na přátelství je už trochu pozdě, když teď na podzim bude každá chodit na jinou střední školu, ne? Přestože se cítila ponížená, byla příliš měkká. Rozhodla se, že nedopustí, aby chování těch dvou nějak zmírnilo její radost z večírku. Aspoň zatím ne.

Svlékla se, aby si vyzkoušela Lucyino oblečení, a měla dojem, že se někdo na chodbě pochichtává. Prudce se otočila tím směrem, oblečená jen v kalhotkách, zkříženýma rukama si zakrývala svou nahotu, a zahlédla mírně pootevřené dveře. Popadla tričko a přitiskla si ho na hruď. Připlížila se ke dveřím a vykoukla ven. Dveře Lucyina pokoje se v tu chvíli zavřely a chichotání se změnilo v bouřlivý chechot.

Nesmím brečet, umiňovala si. Trvalo jí celou věčnost, než se doma nalíčila, a tak polkla slzy a oblékla se.

Točila se před zrcadlem a kontrolovala, jestli jí v té krátké sukni nejsou vidět kalhotky. Že by jí Lucy schválně dala oblečení o číslo menší? Doufala, že ne, ale měla pocit, že se jí ta druhá dívka posmívá.

Nasoukala se do černého topu, který držel na pásku kolem krku a podél lemu ho zdobila řada lesklých flitrů. Musela uznat, že je příliš těsný. Lucy ho mohla nosit, když jí bylo tak deset! Krátká sukně však zvýraznila její přednosti: její nohy, díky nimž byla nejrychlejší atletkou ve škole.

Připadalo jí trapné připravovat se na večírek až u Lucy, ale těžko by jí doma prošlo tolik make-upu a tohle sexy oblečení. Matka by dostala záchvat, kdyby ji viděla. Hlavně neudělej stejnou chybu jako já, varovala by ji a Hannah by v těch slovech slyšela i to nevyřčené, co ji vždycky bodlo jako osten. Chtěla říct „nenech se zbouchnout v sedmnácti jako já“. Hannah se kvůli tomu cítila ještě nechtěnější než normálně.

Hruď se jí v té chvíli sevřela. Známky. Závěrečné zkoušky na střední škole byly náročné, ale doufala, že získá dostatečný počet bodů, aby se dostala na svůj zvolený obor, sportovní vědu. Její vytoužený cíl, k němuž ji navíc poháněla touha vypadnout z domu, nemuset strávit ani den navíc, než bylo nutné, ve dvoupokojovém bytě s matkou a malým bratrem. Chtěla se dostat pryč z Ragmullinu.

Cítila nepříjemné chvění, ještě chvíli otálela sama v pokoji. Z toho vedlejšího slyšela další chichotání. Zbylé dvě dívky tam popíjely vodku s colou, cucaly ji brčky ze sklenic.

Hannah měla s lidmi, kteří pili, své zkušenosti, konkrétně se svou matkou. Možná právě to byl důvod, proč se sama alkoholu vyhýbala. Zaplašila pocit, že je nechtěná, potřásla vlasy a obdivovala jejich objem. Měla je nádherné, takže k čertu s Lucy a Ivy!

Vyšla z pokoje, napřímila se.

Hannah Byrneová se chystala na večírku zapůsobit, i když její sebevědomí mělo značné trhliny.

* * *

Sedmnáctiletá Lucy McAllisterová věděla, že je skoro opilá, ještě dřív, než se její noha dotkla horního schodu schodiště. Bylo to super, ale dnes večer opravdu potřebovala mít jasnou hlavu. Uchystala přece megapárty. Měla být nejlepší, jakou kdy pořádala. O jejích večírcích se hodně mluvilo už dlouho předem, a hlavně potom. O téhle párty budou všichni mluvit přinejmenším do Vánoc. Zachichotala se a došlápla stříbrnými sandály na vysokém podpatku na schod, pak si trošičku vyhrnula třpytivé bílé šaty, aby se ukázala štíhlá stehna. Věděla, jak udělat dojem.

„No ne, zvládla jsi sejít po schodech celá, Lucy.“

„Cormacu O’Flaherty! Myslela jsem, že tahle zoologická je zavřená. Kdo tě pustil dovnitř?“

Lucy zrzavého a pihovatého Cormaca na večírek nepozvala. Trhla hlavou ke dveřím. Stál tam Noel Glennon, její tělocvikář. Dobře. Souhlasil, že tu dnes večer bude dělat vyhazovače, protože v téhle funkci často působil v místních nočních klubech. Tázavě se na něj podívala. Pokrčil rameny. Myslel si totiž, že Cormac je jedním z jejích přátel. Zrzek vypadal mnohem mladší než na dvacet.

„Dveře byly otevřený.“ Cormac trhl rameny a vylil přitom trochu pití z papírového kelímku, který svíral v ruce. Na krémově bílém koberci se utvořila mokrá skvrna a on ji otřel špičkou černé tenisky.

„Ty jsi takovej pitomec! Buď rád, že to není červený víno, jinak bych tě donutila kleknout si na kolena a vydrhnout to.“

Nebyla si úplně jistá, ale zdálo se jí, že zamumlal něco o krávě. To už zacházelo příliš daleko. Měla by mu říct, aby vypadl, ale byla ráda, že má někoho, komu se může posmívat.

„No dobrý, to se stane,“ dodala blahosklonně. Cormac stál s pusou otevřenou údivem, když kolem něj prokráčela následovaná průvodem svých kamarádek. Vypadalo to jako procesí vestálských panen a Lucy se v duchu smála. V její družině žádné panny nebyly. Pokud tedy nepočítala Hannah Byrneovou, ale tu ubožačku Hannah nepočítal nikdo. Přesto byla součástí jejího skvělého plánu na tuto noc. Noc tohoto nezapomenutelného večírku!

Při jejím slavnostním vstupu do prostorného obývacího pokoje se ozvaly obdivné výkřiky chlapců a žárlivé povzdechy dívek. Lucy žasla nad tím, jakou má moc. Muselo tam už být tak pětadvacet puberťáků, kteří popocházeli, smáli se a popíjeli. A další přijdou později. Čím víc svědků jejího velkolepého odhalení, tím lépe. Nezáleželo na tom, jestli byli pozvaní, nebo ne. Jen to potřebovala udělat správně.

„Neměla by tu být hudba?“ zeptala se Hannah.

„Jasně, Richie ji už má připravenou,“ odpověděla Lucy. Podívala se na Richieho Harrisona, dýdžeje, kterého najala na doporučení Noela Glennona. Stál za svým hudebním pultem ve vzdáleném rohu místnosti. Kývla na něj a přinutila se oplatit mu úsměv, když spustil na plné pecky nějaký starý Aviciho hit. Večírek začal.

„Myslím, že je to moc nahlas,“ poznamenala Hannah.

„Proboha!“ Lucy nasadila svůj nejvzteklejší výraz a otočila se na ni. „Jestli ještě jednou kvůli něčemu zaremcáš, Hannah Byrneová, osobně tě odsud vyprovodím.“ Když viděla v Hanniných očích bolest, vzdychla. „Je to párty, tak tu musí být rámus. Buď hodná holka a dej si drink, se spoustou alkoholu. A přines jeden i pro mě. Pak si tu najdi nějakého kluka.“

Sledovala, jak si Hannah razí cestu davem, a na okamžik pocítila závist nad jejíma dlouhýma, štíhlýma nohama. Nohy atletky. Proč nemá chlapská svalnatá lýtka, když je tak dobrá běžkyně? Možná to byla chyba, že jí dala tu úzkou minisukni – vypadala v ní ještě vyšší. Utěšovala se myšlenkou, že její dnešní plán srazí té holce masku nevinnosti z tváře.

„Proč jsi ji vůbec zvala?“ křikla jí Ivy do ucha. Její nejlepší kamarádka, na život a na smrt.

Lucy pokrčila rameny. Ivy nebyla zasvěcená do všeho, ačkoli si myslela, že ano. „Pojď ven na zahradu. Mám tam stůl plný pití. Když budeme mít štěstí, nenajde nás několik hodin.“

Odhrnula si lesklé ebenové vlasy, co nejlépe napodobila chůzi Kim Kardashian, vznášela se po podlaze a usmívala se na hosty svým dokonalým úsměvem za pět tisíc eur. Všechno je tak vzrušující, pomyslela si, omámená čistou vodkou, kterou už vypila.

Dnešní párty bude noc jejího života.

4. KAPITOLA

V Hannině žaludku vařil vztek. Stoupal nahoru a jako žhavá koule se jí usadil v hrudi. Nebyla hloupá. Poznala, když ji někdo ponižoval, když ji nepřijal a vysmíval se jí. Lucy jí během té krátké doby, kdy si vyměnily pár vět, dala najevo, že jí naprosto pohrdá. Bylo víc než zřejmé, že o ni nestojí.

Potlačila bolest a probojovala se ke stolu s alkoholem, kde nějaký znuděně vyhlížející mladík ve vybledlém černém tričku servíroval pití. V ruce držel lahev cideru značky Bulmer a nabídl jí ho. Vypadal příliš mladě na to, aby mohl legálně pít, natož podávat alkohol.

Zavrtěla hlavou. „Můžu dostat colu?“

„Co jsi říkala?“ Naklonil se blíž a ona ucítila závan deodorantu Lynx. Tu levnou verzi z obchodu Vše za libru. Napodobenina. Stejně hrozná jako ten její parfém.

Usmála se na něj, když si uvědomila, že ten kluk sem nezapadá o nic líp než ona.

Trochu hlasitěji řekla: „Colu nebo vodu, prosím.“

Zakřenil se. Hezký, ačkoli se mu přední zuby trochu překrývaly a z vlasů mu div nekapal gel. O hlavu menší než ona.

„Pouze alkohol. Nemám ani tonik k ginu. Myslím, že Lucy chce, aby se všichni ožrali namol.“

„Chce, aby všichni mluvili o tom, že tohle byla ta nejlepší párty. A to není domněnka, to je pravda.“

„Neřek bych, že si z toho bude někdo něco pamatovat.“

Měl takové zvláštní oči. Hypnotické, řekla by. V tu chvíli se cítila osamělá, a přesto ne sama. „Jak se jmenuješ?“

„Na tom nezáleží. Jsem tu jen proto, abych rozdával pití a koks.“ Mrkl na ni.

„Proč zrovna kokos?“ Napínala uši, aby ho přes hlasitou hudbu vůbec slyšela.

„Ty jsi dost nepoznamenaná, co?“ Zabořil ruku do kapsy džínů a ukázal jí cíp igelitového sáčku. Byl nacpaný pilulkami.

„Aha!“ Hannah ucukla.

„Jestli jeden chceš, přijď si později.“ Zatlačil sáček zpátky do kapsy a otočil se, aby podal lahev se ciderem dalšímu v řadě.

Hannah byla ráda, že ji nepřemlouval k pití, protože měla dost mrzutou náladu, aby si jednu lahev vzala. Odvrátila se a opřela se o zeď. Přemýšlela, jestli teď může nepozorovaně odejít. Vzít si batoh z pokoje nahoře a zavolat si taxi. Mohla by zmizet do noci a doufat, že Lucy McAllisterovou už nikdy neuvidí.

Ta holka byla tak falešná. Proč jí věřila? Teď byla ráda, že střední škola skončila a že ji čeká vysoká. Pokud zvládla testy na dobré známky, půjde studovat do Athlone na Technický institut. Lucy si samozřejmě vybrala studium na Trinity. Na Trinity se dostanou jen ti nejlepší, připomínala všem při každé příležitosti.

Co ji to napadlo, že přišla na Lucyinu párty?

Špatný tah.

* * *

Cormaca O’Flahertyho ještě pálily urážky, kterými ho Lucy počastovala.

Potřeboval si s ní promluvit. Našel ji venku i s její družinou u závěsného křesla ve tvaru skořápky a velkého ratanového stolu přeplněného lahvemi. Rozlehlou zahradu lemovaly lampiony s čajovými svíčkami, což přispívalo k atmosféře večírku.

„Cormacu, ty jsi jako pijavice,“ přivítala ho Lucy. „Už ti to někdy někdo řekl?“

Nakřivo se usmál. „Jen ty, Lucy.“

Její kamarádky se zachichotaly a upíjely Coors Light.

„Něco ti řeknu jen tak, Cormacu. Nemám ráda pijavice,“ sykla Lucy do teplého nočního vzduchu. „Jsou slizké, lepí se ti na kůži a vysávají z tebe život. Takže laskavě vypadni, sakra. Jen proto, že jsi mému tátovi posekal trávu, nemáš právo tady být. Posloucháš mě? Jsi tu nežádoucí.“

Cormac se po jejích slovech zarazil a přejel si dlaní po akné na pulzujícím čele. Lucy taková nebyla, když spolu posledně mluvili, tak proč se teď chová jako mrcha? Nejspíš proto, že má publikum.

Sledoval, jak se otočila ke svému babinci kolem, ramena dívek se pohupovala smíchy. Sevřel ruku v pěst, až rozdrtil kelímek na kousky, a měl sto chutí jí jednu pořádnou ubalit.

Když se vracel do domu, spatřil jednu z jejích kamarádek, jak se opírá o zeď. Lišila se od zbytku party. Sice ji předtím viděl, jak váhavě sestupuje po schodech za Lucy, ale nepovažoval Hannah Byrneovou za Lucyinu fanynku. Ačkoli, co mohl vědět?

„Ty jsi Hannah Byrneová, že?“ Ještě se tak úplně nevzpamatoval z Lucyiny tirády, proto se k ní připojil, jak tam tak podpírala zeď.

„Myslím, že jsme spolu ještě nikdy nemluvili, Cormacu,“ odpověděla, „tak jak víš, jak se jmenuju?“

Musel se k ní naklonit blíž, aby mohl mluvit přes ten rámus, který DJ vydával za hudbu. Neodtáhla se od něj. Líbila se mu její vůně. Jemná a aromatická.

„Znám spoustu lidí,“ pronesl. „Ty taky víš, jak se jmenuju. Jak to?“

„Lucy na tebe pokřikovala na chodbě, ale já stejně věděla, kdo jsi. Teda jméno jsem neznala. Ovšem od vidění tě znám.“

„A kde jsi mě viděla?“

„Děláš zahradnický práce kolem naší školy. A viděla jsem tě i poflakovat se po městě.“

Cormac cítil, jak rudne. „Jo, všichni mě mají za flákače a příživníka. I tvoje kamarádka Lucy se tváří, že jsem nějakej její nohsled.“

„Ona ve skutečnosti není moje kamarádka. Předpokládám, že bys mě taky mohl považovat za jejího nohsleda.“

„Možná bysme mohli ,sledovat ty zdejší nohsledy‘ společně.“ Udělal vzdušné uvozovky a usmál se, když se na něj otočila. Páni, byla krásná.

„Myslím si, že to není dobrej nápad,“ prohlásila tiše a on se musel naklonit ještě blíž.

„Řekni mi jedinej dobrej důvod.“

„Protože… jdu domů. Já nepiju a je tu jenom alkohol a drogy.“

„Drogy?“

„Jo. Ten kluk, co rozdává pití, mi ukázal sáček s práškama.“

„Aha, z Jakea Flooda si nic nedělej. Je to takovej patnáctiletej blbeček. Zavoláme poldy, aby tu udělali razii?“ Šťouchl do ní loktem a vyloudil něco, co považoval za svůj nejlepší úsměv.

Koutky jejích jemných úst se zvedly, což jí rozzářilo tvář. Srdce se mu rozbušilo.

„Taky mě napadlo, že bych je zavolala,“ zasmála se, „ale myslím, že bych byla Lucyina první podezřelá, kdyby sem vtrhli. Nemohla bych udělat nic lepšího, aby mě ještě víc nenáviděla.“

„Myslím, že to je stejně dobrej důvod jako kterejkoli jinej.“ Kývl směrem ke stolu s pitím. „Jak jsem řek, o Jakeovi vím.“

„Je to dobře, nebo špatně?“

„Nemyslel jsem si, že by prodával drogy.“

„Možná Lucy chce, aby oživil večírek.“

„Hele, nechceš jednu zkusit?“ zeptal se a hned by si jednu vrazil, když zděšeně vykulila oči. Do prdele.

„Ani za nic,“ vyhrkla.

Odtáhla se a jemu připadalo, že se vzdálenost mezi nimi zvětšila, jako by se mezi ně někdo vmáčkl.

„Sorry, Hannah. Nechtěl jsem tě urazit.“ Chtěl se k ní zase přiblížit, ale rozhodl se změnit téma. „Hele, tamhletoho kluka znám taky.“

„Toho vysokýho blonďatýho exota?“

„Jo. Sean Parker. Jeho matka je policajtka.“

„Policajtka? Myslíš jako fakt policajtka?“

„Detektiv. Nemyslel jsem si, že Sean vyhledává takovýhle místa.“

„Odkud ho znáš?“

„Hrajeme spolu online hry.“

„Jaký?“

„Dřív to byla FIFA, ale poslední dobou frčí F1. Je dobrej. Mohl by z něj být hráčskej šampion. Streamuje. Můžeš se přihlásit k odběru na YouTube. Co kdybychom odsud vypadli a já ti o tom povykládám? Mohli bysme si dát kafe. Bean Café má v pátek večer určitě otevřeno dlouho do noci.“

Sledoval ji, jak pohlédla na telefon. Dívá se, kolik je hodin? Nebo hledá, jak se odsud dostat?

„Před pár minutama jsem si říkala, že si zavolám taxi a pojedu domů, ale teď si myslím, že to není dobrej nápad.“

„Jinak řečeno, nechceš dopřát Lucy McAllisterový tu radost, aby tě odsud vyštípala?“

Usmála se. „Něco na ten způsob.“

„Jestli chceš, budu ti chvíli dělat nohsleda.“

„Myslím, že mi to nebude vadit.“

Přistoupil o kousek blíž a na tváři se mu rozlil široký úsměv. Možná udělal moc dobře, že se vetřel na Lucyinu párty.

5. KAPITOLA

Tenhle mejdan rozhodně nebyl Seanovým šálkem kávy, ale několik kluků z jeho ročníku se tam chystalo s úmyslem opít se a sbalit holku. Seana nelákalo ani jedno, ale v dubnu mu bylo sedmnáct a ještě to ani neoslavil. Když se doma zmínil o Lucyině večírku, vycítil, že matka doufá, že tam nepůjde. Nepřekvapilo by ho, kdyby zaparkovala naproti Lucyinu domu a sledovala, jak syn odchází, nebo tam čekala a v jednu ráno zaklepala na dveře, aby ho odvezla domů.

Prodíral se davem lidí k provizornímu baru, kde zahlédl Cormaca, jak si povídá s nějakou dívkou.

„Ahoj, Seane,“ hlásil se k němu Cormac. „Nemyslel jsem si, že tohle bude tvoje parketa.“

„Radši bych byl ve svým pokoji a hrál F1.“

„Já taky.“

Velká chyba, pomyslel si Sean, když ta krásná blondýnka od Cormaca, zřejmě dotčeně, poodstoupila.

„Ahoj, já jsem Sean,“ představil se a snažil se zachránit situaci.

„Hannah.“ Stále měla odvrácenou hlavu.

„Těší mě.“

Pak se na něj podívala a protočila oči. Sean cítil, jak rudne. Byl stejně trapný jako Cormac. Slon v porcelánu.

„Nechám vás dva maniaky, ať si pokecáte o hrách,“ odpojila se. „Podívám se, kdo tu ještě je.“

Sean nemohl odtrhnout oči od jejích dlouhých nohou, když si lokty razila cestu tančícím davem. Byla úžasná.

„Díky, kámo,“ zavrčel Cormac.

„Za co?“

„Za to, žes mi zkazil večer. Nevěděl jsem, že tu budeš.“

„Snažím se nakrknout svou matku.“

„Jde ti na nervy?“

„Nějak tak.“

„Nechceš se napít?“

„Jsem v pohodě.“ Sean si lokl z lahve a málem se začal dávit, jak mu cider opařil hrdlo. „Je tu horko.“

„Cože?“

Naklonil se ke Cormacovi, aby mu zopakoval svá slova, když vtom si všiml, že si je mladík u stolu s pitím prohlíží.

„Kdo je ten kluk?“

„Jake. Hannah si myslí, že je to drogovej dealer.“

Sean ucouvl, vrazil do někoho za sebou a cítil, jak mu tričko smáčí proud teplé tekutiny.

„Drogy? Tak to není moc dobrý. Odcházím, než někdo zavolá poldy. Jestli se máma dozví, že se tu nabízely drogy, přetrhne mě jak hada.“

„Prober se, Seane. Musí přece vědět, že na domácí párty drogy nechyběj.“

Sean se ošíval. „Pochybuju, že by podezírala Lucy McAllisterovou z toho, že by na svým večírku nabízela drogy.“

„Lucy je přesně ten typ. Její rodiče jsou ve Španělsku, takže znáš to: když kocour není doma, myši mají pré.“

„A jak to vůbec víš?“ Sean pocítil záchvěv paniky. Dovedl si představit, jak by matka řádila, kdyby se dozvěděla, že Lucyini rodiče nejsou během mejdanu doma. Okamžitě by dostal zaracha nejmíň na měsíc, možná na celé léto.

Cormac si poklepal na stranu nosu. Sean se napil vlažného cideru a obhlížel tu spoušť, kterou Lucy dopustila v tom krásném domě McAllisterových.

„Ráno to tu bude potřeba pořádně uklidit.“ Proč to řekl? Rozhodně bylo načase vypadnout.

Cormac se zasmál. „Dovedeš si představit, že by tu Lucy chodila s mopem a kýblem? To bych chtěl vidět. Ona není ten typ. Nehnula by prstem, ani kdyby jí to mělo zachránit život, natož aby vzala do ruky mop.“

„To máš pravdu.“

„Tohle je nuda. Drž mi místo. Jdu se podívat, co má Jake na skladě.“

Sean sledoval, jak Cormac smlouvá s tmavovlasým klukem za stolem. Rychle odvrátil zrak, když byl obchod uzavřen. Možná by se měl podívat ven, jestli na něj matka skutečně čeká v autě, a nechat se odvézt domů. Bezpečné útočiště v jeho pokoji s herním vybavením bylo lákavější než se tu nechat polévat teplým alkoholem a sledovat, jak se jeho kamarádi sjíždějí.

Než se stačil pohnout, Cormac byl zpátky u něj a radostně se usmíval. „Doufám, že je to dobrej matroš, protože tahle párty stojí za hovno.“

Sean si povzdechl. Jak rychle by mohl utéct?

Když pak zamířil ke dveřím, uviděl, že se k němu blíží Hannah. Sice byla hezká, ale on odtamtud opravdu potřeboval vypadnout. Na druhou stranu, byla moc hezká!

* * *

Lottie zívla a na chvíli zavřela oči. Pak se zase rychle probrala. Blížila se půlnoc a ona doufala, že Sean z večírku brzy odejde. Hudba byla ohlušující i přes zavřená okénka auta. Ještě štěstí, že McAllisterovi neměli žádné blízké sousedy, jinak by na policejní stanici řinčely telefony a stížnosti by se jen hrnuly.

Nechala víčka znovu klesnout.

Ozvalo se zaklepání na okénko. Leknutím sebou trhla a praštila se kolenem o volant. „Co je, sakra?“ Uklidnila se, když uviděla usmívající se tvář svého syna.

Obešel auto a vklouzl na sedadlo spolujezdce.

„Věděl jsem, že tu budeš. Díky, mami.“

„Nezlobíš se na mě?“

„Naopak, jsem rád. Pozdějc bude nemožný sehnat taxi.“

Nastartovala motor, rozsvítila světla a vycouvala na silnici. „Nebavilo tě to tam?“

„Není to nic pro mě.“

Zamířila pryč od hlučného domu. „Ta hudba je dost šílená. Vypadá to, že je tam spousta lidí. Paní McAllisterová určitě nebude mít radost, jestli jí udělají z baráku kůlničku na dříví. Řekla bych, že nepustí prachovku z ruky.“

„Není doma. Sakra.“ Sean si přitiskl ruku na ústa.

„Cože? Rodiče nejsou doma?“

„Nic jsem neřek. Jsem unavenej. Můžeš jet rychlejc?“

„Kdybych věděla, že to bude volná jízda, nedovolila bych ti tam jít.“

„Je to ve velkým stylu. Jen muzika a pití. Oslava konce školního roku, než všichni půjdou na vysokou. Já vím, že mně ještě zbývá rok na střední, ale někdy se rád trochu pobavím, víš? Možná bys to měla taky občas zkusit.“

Jeho slova ji bodla. Lottie se kousla do jazyka, aby něco neodsekla. Sean měl pravdu. Vedla nudný život a nedokázala si vzpomenout, kdy se byla naposledy někde pobavit. Ale v jejím věku, už něco po čtyřicítce, se to dalo čekat.

„Jen doufám, že se chovají slušně,“ poznamenala, „a nikomu se nic nestane.“

„Proč by se někomu mělo něco stát?“

„Už jsem viděla následky divokých večírků. Věř mi, Seane, že situace se může hodně rychle zvrtnout. Mají tam drogy?“

Její syn neodpověděl.

6. KAPITOLA

Hannah viděla, jak si Cormac strká prášky do kapsy. Spěchala k němu.

„Je to kráva,“ procedila skrz zuby. „Nic lepšího o ní nemůžu říct.“

„Co ti provedla?“

Rozzlobeně ťukala do mobilu. „Ona… Ale to je jedno. Snažila jsem se s ní o něčem mluvit, ale úplně mě ignorovala.“

„O co šlo?“

Polkla vztek a řekla: „Viděl jsi toho chlápka u domovních dveří, co se choval jako vyhazovač? Je to můj trenér atletiky. Noel Glennon. Učí tělocvik i na naší škole. Jen jsem se jí ptala, proč je tady.“

„Řekla ti to?“

„Ne, ale připadá mi divný a docela příšerný, aby byl učitel na takovýhle párty.“

„To jo. A ona ti nepověděla, proč tu je?“

„Ne. Lucy dokáže být taková mrcha!“

„Tak se ho zeptej sama, když ho znáš.“

„Je to hrozně trapný. Musí mu bejt třicet, nebo dokonce čtyřicet. Je to špatně. Mám z toho husí kůži. Jedu domů.“

„Počkej. Ještě nechoď. Mám pro tebe dárek.“

Hannah zírala, jak Cormac rozevírá pěst. Na dlani mu ležely dvě růžové pilulky.

„Musíš se trochu odvázat,“ řekl. „Trochu se pobavit. Dej si jednu. Jen jednu. Nebudeš litovat.“

Tvářila se pochybovačně. „Mohl by v nich bejt jed na krysy.“

„Ale no tak,“ naléhal Cormac. „To je jen ve filmech. Musíš žít.“

Dívala se, jak si bere jednu z pilulek. Strčil si ji do pusy a spolkl ji.

„Vidíš? Nemám pěnu u huby a nevyvaluju oči.“

„Nemůžu,“ váhala. „Potřebuju vodu nebo něco takovýho.“

„Tak si nějakou přines.“

Přešla k Jakeovi.

„Ahoj, holko, co nepiješ,“ zavtipkoval. „Našel jsem v kuchyni lahev coly.“

Vytáhl ji zpod stolu, odšrouboval víčko a nalil jí trochu do plastového kelímku.

Hannah si ho vzala a vrátila se ke Cormacovi. „Tenhle večer stojí úplně za hovno.“

„Zkus jednu. Bude to lepší.“

Opravdu se to chystala udělat? Vzít si drogu, když byla proti všemu, co způsobovalo ztrátu kontroly? „Víš určitě, že mi jedna neublíží?“

„Přísahám na svou smrt.“ Široce se usmál a otevřel dlaň.

Chvíli si pilulku prohlížela a pak si ji od něj vzala.

„Nechám si ji na později.“

„Takže tu zůstáváš?“

„Už jen chvilku. Možná.“

Uložila malou pilulku do skryté kapsy sukně. Když si všimla oznámení na displeji svého telefonu, ťukla na něj a málem pustila kelímek z ruky.

„Já ji zabiju. Přísahám, že ji kurva fakt zabiju.“

* * *

Lucy pozorovala Hannah a Cormaca zvenčí přes dveře terasy a po tváři se jí pomalu rozléval úsměv. Hodila pohledem po Jakeovi v rohu. Ukázal jí zvednuté palce. Dýdžej Richie se na ni usmíval jako mlsný kocour. Dlouhé tmavé vlasy měl vzadu svázané do uzlu nad límečkem lesklé červené košile. Na krku měl dlouhou šňůru barevných korálků. Vypadal jako stárnoucí hipík, i když mu hádala tak třicet. Vrhl na ni smyslný pohled, pak si olízl prst a zvedl ho směrem k ní. Zachichotala se a v břiše ji zalechtal hřejivý pocit.

„Později,“ naznačila pohybem rtů, otočila se a dál pozorovala Hannah, která hleděla do svého mobilu. Noc byla každou minutou lepší a lepší. A ona se ji chystala udělat naprosto úžasnou. Projížděla své poslední fotky a chystala se stisknout tlačítko odeslat.

Připotácela se k ní Ivy. „Můžu si na chvíli půjčit tvůj telefon? Potřebuju si udělat selfíčko. Nemůžu najít svůj.“

„Jistě.“ Lucy se napila a pozorovala Hannah a toho křupana Cormaca, jak se sbližují.

To, co dělala, bylo kruté, ale neznala jiný způsob, jak se zviditelnit.

Někdo musel trpět, aby si jí všimli.

* * *

Kluk na kole se opřel o strom. Viděl, jak Jake předtím přijel v tom ošklivém modrém autě. Jake byl teď jejich hlavní člověk, který prodával drogy, a přestože se k tomu zpočátku stavěl laxně, teď se tomu věnoval naplno. Jake Flood slyšel na peníze.

Co by si Sharon pomyslela o svém starším bratrovi, kdyby věděla, v čem jede? Kluk se uchechtl do dlaně. Všichni si mysleli, že je Jake čistý jako padlý sníh, ale on věděl, že to tak není.

Usadil se pod větvemi obrostlými listím, kde si byl jistý, že ho nikdo nevidí. Čekala ho dlouhá noc. Nechtěl nic zpackat a musel se ujistit, že Jake taky nic nezpacká. To byl jeho úkol. Hlídat a podávat zprávy. Byl v tom dobrý.

* * *

Sleduju každého. Všímám si všeho kolem sebe.

Nikdo si ani nevšimne, jaký ve skutečnosti jsem, když jsem ve svém proměněném stavu. Tak to bylo vždycky. Mohl jsem stát v jasně osvětlené místnosti, a přesto mi nikdo nevěnoval ani pohled. Kdysi dávno mi to nevadilo.

Ale teď se mě nedostatek uznání osobně dotýká. To já jsem důvodem, proč si ostatní naplňují své mladické ambice. Připadám si jako straka.

Straka je jeden z nejinteligentnějších tvorů na světě. Legenda praví, že straky slétají na zem a kradou lesklé předměty, aby si jimi zdobily hnízda. Ať už je to legenda, nebo ne, krást mi jde dobře. Třeba tu nevinnost mladých dívek. Dnešní párty je plná mladého masa. Dívek, které jen čekají, až je zprzníte.

Nejdřív však musím zjistit, jaké pikle kuje Lucy McAllisterová.

7. KAPITOLA

Sharon se neklidně převalovala v posteli až do půl čtvrté, pak vstala a šla se dolů napít. Před bratrovým pokojem si všimla, že ze škvíry pode dveřmi neproniká světlo. Jake určitě spí. Bylo jí líto, že jí nepřinesl ty slíbené kuřecí nugety a hranolky.

Tiše se kradla přes malou podestu do ložnice. Dveře byly mírně pootevřené. Nakoukla škvírou dovnitř a snažila se ve tmě něco rozeznat. Závěsy nebyly zatažené, postel byla prázdná. Máma ještě nepřišla domů.

Dole v kuchyni bylo čisto a uklizeno. Nalila si sklenici mléka, stála u dřezu a upíjela. Cítila, že z odtokového otvoru vychází nepříjemný pach něčeho shnilého. Postavila sklenici na kuchyňskou linku a prohledala skříňku s čisticími prostředky. Našla neotevřenou lahev dezinfekce. Nalila do dřezu štědrou dávku tekutiny a vdechla její květinovou vůni. Doufala, že čistidlo není toxické. Tak její bratr nazýval lidi, které neměl rád.

„Nemluv s ním, je toxickej.“ Jindy zas: „Drž se od ní dál, je toxická. Přece nechceš mít kolem sebe toxický lidi, Shaz.“

Nemyslela si, že to její bratr ví – doufala, že ne –, ale ona se už několikrát ocitla v blízkém kontaktu s hodně hnusnými lidmi. Určitě byli toxičtí. Chytila to od nich i ona? Bylo to nakažlivé?

Dopila mléko, opláchla sklenici a nechala ji ve dřezu. Z té květinové vůně stoupající z odtoku se jí motala hlava. Možná se jí po tom bude chtít spát.

Doufala, že ano, protože se třásla při pomyšlení, že máma ještě není doma a že by ti toxičtí lidé mohli vědět, kde bydlí.

8. KAPITOLA

SOBOTA

Sarah Robsonová milovala časně ranní úklidy domů, obzvlášť v létě. Musela brzy vstávat, což znamenalo, že si mohla vychutnat svěží ranní vzduch a obdivovat mlžný opar vznášející se při východu slunce nízko nad městem. Pěkné počasí ji zbavovalo depresí.

Když se podívala na oblohu, věděla, že bude hezky, přestože předpověď počasí slibovala, že ve středních oblastech bude k večeru pršet.

Vyjela z domu, z autorádia zněla písnička od Nialla Horana. Znala někoho, kdo ho učil ve škole, a jednou se setkala s jeho otcem. Usmála se té zbytečné informaci a mířila k domu McAllisterových.

Zaparkovala před domem velkolepě nazvaným Beaumont Court – někteří lidi měli fakt nápady – a vyložila z auta koš s pomůckami na úklid a vysavač. K McAllisterovým si vždycky vozila vlastní vysavač, protože ten, který měli oni, byl akumulátorový šmejd a bylo ho potřeba po půlhodině používání nabít. Její vysavač byl staromódní, trochu odřený značky Nilfisk. Koupila ho kdysi v bazaru za padesát eur. Nejlepší investice, jakou kdy udělala.

Obtočila si neforemnou hadici kolem předloktí, sehnula se pro koš a najednou se zarazila. Něco jí podvědomě připadalo divné.

Že by to ticho?

Beaumont Court se nacházel více než dva kilometry od Ragmullinu, k nejbližším sousedům to bylo daleko, a dnes ráno jako by nad domem v mlhavém vzduchu viselo smrtelné ticho. Nedovedla si vysvětlit proč, ale měla pocit, že něco není v pořádku.

Odložila své vybavení zase na zem a pomalu a ostražitě došla k velkým vstupním dveřím pod portikem. Na schodu stála bedna prázdných lahví od piva. Na okenních římsách viděla další lahve a sklenice. Uspořádala snad Lucy nějaký mejdan, když její rodiče byli pryč?

Zatlačila do těžkých mahagonových dveří a s překvapením zjistila, že jsou odemčené. Nakoukla do haly. Svítilo se tam.

„Haló? Je někdo doma? Lucy?“

Žádná odpověď, což nebylo nic divného, protože hodiny ukazovaly něco málo po sedmé. Vstoupila dovnitř.

Proboha, ten koberec ale vypadá!

Obestřely ji mrákoty, jakmile si představila, jak se nadře, než ho vyčistí. Viděla spoustu skvrn a… jsou to snad kousky pizzy zašlapané do toho dlouhého vlasu? To je taky nápad dát si do vstupní haly krémový koberec, když se tam chodí v botách! Tihle bohatí lidi sice mají plné peněženky, ale v hlavě úplně vymeteno.

„Lucy? Kde jsi?“ zavolala nahoru na schodiště, které se majestátně zvedalo uprostřed široké haly.

Nevěřícně kroutila hlavou nad spoustou střepů rozsypaných všude kolem. Třpytily se v ranním světle proudícím dveřmi do haly. Pokročila dál a všimla si stopky rozbité sklenice. Sklenice na víno. Doufala, že to není jedna z těch broušených z waterfordského křišťálu, které měla za úkol jednou za měsíc umýt a vyleštit. Každopádně doufala, že ona nebude v podezření, že ji rozbila.

Přesunula se k otevřeným dveřím po své pravici a vstoupila do velkého obývacího pokoje.

„Kristepane,“ vykřikla při pohledu na obraz zkázy, který se jí naskytl.

Její první myšlenka byla: co se to tady sakra dělo? A s ní hned druhá: jak dlouho jí bude trvat, než tu spoušť důkladně uklidí a uvede místnost do původního stavu? Na třetí se už nedostalo, protože její pohled upoutalo něco, co vypadalo podezřele. Jako krev. Cákance na protější stěně a na koberci.

Ztuhla, neschopná pohybu. Kdo se tu zranil? McAllisterovi se dnes mají vrátit z dovolené, ale Lucy by tu měla někde být, ne?

Sklo jednoho křídla dveří na terasu bylo rozbité, a když se podívala do zahrady, viděla další lahve rozházené po zaneřáděném trávníku.

Otevřela dveře do kuchyně a všimla si krvavých skvrn na zemi. Stopy vedly k zadním schodům. Má ihned vycouvat a zavolat policii, nebo se tam podívat? Jestli je tu někdo zraněný, měla by zjistit, jestli nepotřebuje pomoc. Ale co když byl někdo napaden a útočník se tu ještě někde pohybuje?

Seber odvahu a jdi se podívat, přikázala si a vyšla po betonovém schodišti nahoru.

Další červené cákance.

Na velké podestě s několika dveřmi do horních pokojů se vydala po krvavé stopě vedoucí k jedné z ložnic pro hosty. Zhluboka se nadechla a vstoupila dovnitř.

Dívka ležela na zemi za postelí. Ruce měla rozpažené. Nohy zkřížené v kotnících. Sarah nemohla určit původní barvu jejích šatů, protože teď byly celé nasáklé krví. Když zděšeně zírala na zející ránu na krku, věděla, že tady není koho zachraňovat. Ta dívka byla brutálně zavražděna.

V tu chvíli konečně spustila křik, který se až do té chvíle tak usilovně snažila zadržet.

Křičela a ječela až do ochraptění.

* * *

Sean ležel schoulený na posteli a oči ho bolely z nevyspání. Proč nezavolal záchranku, když uviděl to tělo? Protože byl zbabělý, proto. A navíc nechtěl, aby se matka dozvěděla, že se do toho domu ještě nad ránem vrátil.

Ale věděl, proč je jeho strach tak skutečný. Před několika lety zažil děsivé momenty v rukou šílence. Ten vraždící maniak zabil přítele jeho sestry Katie a ona v té době ještě ani nevěděla, že čeká Louise.

Hlavou mu proletěly ty strašné okamžiky a on se nekontrolovatelně roztřásl. Ne, nemohl to matce říct. Ještě ne. Musel se vzpamatovat z toho, co viděl. Doufal, že po sobě nezanechal žádné stopy. Nepochybně však ano. Stopy na koberci. Otisky prstů na těle, když mrtvé kontroloval pulz. Důkazy, které nemohl vysvětlit tím, že byl hostem na večírku.

Byl v pořádném průseru.

Potřeboval čas na rozmyšlenou, ale mozek měl zaplněný jen tím obrazem mrtvé dívky a vlastními traumatizujícími vzpomínkami na hrozné chvíle ve spárech běsnícího vraha.

Objímal si hlavu rukama a snažil se udusit zvuk svých vzlyků.

9. KAPITOLA

Detektiv seržant Mark Boyd seděl u malého kulatého stolku před kavárnou v parném vedru v Malaze. Částečně chráněn plátěnou stříškou pozoroval chlapce sedícího naproti němu, pěkně ve stínu. Hoch hlasitě cucal brčkem čokoládový koktejl. Malý kluk, kterého znal sotva pár dní, s pusou upatlanou od koktejlu.

Boyd si pořád ještě zvykal na fakt, že má syna. Poté, co v dubnu dostal od své bývalé ženy Jackie ten šokující dopis, chtěl okamžitě odletět do Španělska a zjistit, jestli ta chorobná lhářka přece jen nemluví pravdu. Jeho plány však zmařila superintendantka Deborah Farrellová, která nechtěla o jeho odjezdu ani slyšet. Právě dokončili vyšetřování vraždy a papíry, jež bylo potřeba kolem uzavřeného případu vyřídit, podpíraly strop jako lešení. Nakonec se mohl urvat až první týden v červnu. I tak si musel vzít neplacenou dovolenou. Z úspor si nabil kreditní kartu a nastoupil do letadla společnosti Ryanair mířícího do Malagy.

Do Ragmullinu se měl vrátit v pondělí večer, téměř po měsíci stráveném mimo domov. A pořád musel pozorovat tohohle malého neznámého, který byl jeho synem.

Chlapec musel vycítit, že na něj Boyd upírá zrak, protože rychle vzhlédl. Jeho oříškově hnědé oči byly dokonalou kopií očí Boydových. A kdyby to nebyl dostatečný důkaz, chlapcovy odstávající uši svíraly téměř pravý úhel s hlavou. Odstávaly mu ještě výrazněji než jeho otci.

Boyd pro jistotu trval na testu DNA, protože své bývalé ženě nemohl věřit ani pozdrav. Byla by schopná nechat chlapci provést plastickou operaci uší, aby se Boydovi podobal! Usmál se sám sobě. Absurdní myšlenka, ale pokud šlo o jeho bývalou, bylo možné všechno. Lottie o ní říkala totéž.

Bože, jak mu Lottie chyběla. Stýskalo se mu po těch uštěpačných a vtipných poznámkách, kterými se s oblibou vzájemně častovali. Chyběla mu její přítomnost, tečka.

„Čemu se usmíváš?“ zeptal se Sergio.

„Usmívám se na tebe, protože jsi takový hodný kluk,“ odpověděl Boyd, ačkoli ve skutečnosti chtěl říct, že je pro něj stále těžké uvěřit, že má syna.

Kluk se podíval k nebi a hlasitě cucal brčkem ubývající nápoj. Boyd při tom dráždivém zvuku ani nezatnul zuby, tak byl tím dítětem uchvácený. „Myslím, že už z toho nic nevyždímáš. Měli bychom se vrátit domů.“

„Počkej.“ Sergio zvedl sklenici ke rtům a vysrkl poslední zbytek tekutiny. Pak do sklenice strčil prst a vytřel ji, kam až dosáhl. Nakonec si prst labužnicky olízl.

Boyd zasténal. Jak si měl někdy zvyknout na to, jak se jeho syn chová? Jeho syn. Ten výraz zněl jeho uším pořád nezvykle nově. Děsil ho. Nesl v sobě tíhu zodpovědnosti.

„Bude tam máma?“

Boyd sevřel pod stolem ruce v pěst. Když do Malagy dorazil, Jackie si hned sbalila kufry. Hodila mu chlapce doslova na krk a nechala mu číslo na sousedku, seňoru Rodriguezovou, kdyby potřeboval někoho na hlídání. Jackie byla opálená a vypadala stejně pěstěně jako vždycky. Ukázala mu, kam schovala Sergiův pas, a navrhla mu, aby si kluka vzal do Irska, jestli chce. Přemýšlel, kdy se stala tak chladnou, ale neměl ani čas se jí na to zeptat; tak spěchala s odjezdem. Počítal, že utíká před nějakým zločincem, jehož proti sobě popudila. Se slzami v očích však svého syna na rozloučenou objala, což Boyda docela překvapilo.

Hodil na stůl peníze na zaplacení útraty a vstal. „Pojď, Sergio. Podíváme se, co nám tento nádherný slunečný den přinese.“

Přemýšlel, jestli by si neměl koupit víc opalovacího krému. Jeho bledá kůže se mu v posledních týdnech lehce opálila, ale protože byl v remisi leukémie, pečlivě dbal na to, aby se žhnoucímu slunci příliš nevystavoval.

Když vyšli z kavárny, narazili na Alberta a Mary McAllisterovy. Manželé tu trávili dovolenou v letním bytě, který si před několika lety koupili. První den, kdy je potkal, se mu představili a zmínili se, že se s Jackie už několikrát viděli. Boyd v Malaze brzy zjistil, že na pobřeží Costa del Sol žije početná irská komunita.

Usmál se. „Myslel jsem, že už budete na letišti.“

„Nákup dárků na poslední chvíli.“ Albert se podíval na svou ženu a smutně poklepal na svou malou pánskou tašku. „Pořád nemůžu uvěřit, jak je ten svět malý. Nejste první člověk z Ragmullinu, jehož jsme tu potkali. Rádi jsme vás viděli. Kdy se vracíte domů?“

„Brzy,“ odpověděl neurčitě Boyd. Nechtěl prozradit své plány.

„Nezapomeňte nás pak vyhledat. Můžeme si zajít na skleničku. Máte v oblibě Caffertyho bar, že? Tam jsem ještě nikdy nebyl, přiznám se, ale jak se říká, všechno je jednou poprvé. Tak pojď, Mary, nebo zmeškáme letadlo.“ Pohladil Sergia po hlavě a odcházel s manželkou v závěsu.

„Ty ho nemáš rád,“ poznamenal Sergio.

Boyd musel uznat, že ten chlapec je bystrý.

10. KAPITOLA

Detektiv inspektorka Lottie Parkerová, už v náležité ochranné výstroji, se rozhlédla po impozantní vstupní hale. Krémový koberec s dlouhým vlasem dostal zabrat. Na mnoha místech viděla mokré skvrny od rozlitých nápojů a spoustu skleněných střepů. Povalovaly se na něm zmačkané papírové kelímky a rozšlapané kousky různého jídla.

„Žádné stopy po násilném vniknutí,“ hlásil detektiv Larry Kirby a ohlédl se na masivní domovní dveře.

„Uklízečka říkala, že bylo odemčeno,“ poznamenala Lottie ostře. Dlouhé ponocování a následné brzké vstávání se na ní podepsalo.

Ta noc nebyla dobrá pro časné ráno. „Včera jsem tu vyzvedla Seana z večírku. Muselo to být kolem půlnoci. Všechny dveře a okna byly otevřené.“ Zachvěla se při pomyšlení, že její syn byl na večírku, který skončil vraždou.

„Váš Sean byl tady?“ žasl Kirby. „Včera večer?“

„Musíte opakovat všechno, co řeknu? Jsem unavená. Bolí mě hlava a ještě jsem neměla ani hlt kávy.“

Lottie přistoupila k detektivu Marii Lynchové, která stála v ochranném obleku u paty schodiště.

„Tělo je nahoře,“ oznámila jí Lynchová, „ale možná byste se nejdřív chtěla podívat do obývacího pokoje.“ Ukázala na otevřené dveře napravo od Lottie.

„Díky.“

„Někdo tady zešílel,“ poznamenal Kirby.

„Souhlasím. Musíme si ujasnit sled událostí,“ rozhodla Lottie a snažila se už o vlídnější tón.

„Když je tělo nahoře, proč je tady ta krev?“

„Ať už se stalo cokoli, začalo to tady a pak se to přesunulo nahoru po schodech. Ale v hale jsem si žádné krve nevšimla.“

Technik snímající otisky prstů z převráceného stolu vzhlédl od práce. „Je tu zadní schodiště, inspektorko. Běžte tudy, povede vás to přes kuchyň.“