LEDA

Přeložil Aleš Valenta

Jim Proser: SAVAGE MESSIAH

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Copyright © 2024 by Jim Proser

Translation © Aleš Valenta, 2024

Cover © René Senko, 2024

© LEDA spol. s r.o., 2024

ISBN 978-80-7335-806-8

Obsah

PŘEDMLUVA

ÚVOD

SESTUP DO PEKEL

CESTA PODSVĚTÍM

V BŘIŠE BESTIE

NÁVRAT HRDINY

BARBARSTVÍ

POKUŠENÍ

POHODLNÉ HNÍZDO ZMIJÍ

DĚTSKÁ HRA

ŘÁD A CHAOS

POŽÍRAJÍCÍ MATKA

REÁLNO A POSVÁTNO

TEMNÝ WEB INTELEKTUÁLŮ

MAELSTROM

ODPLATA

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

Slavná židovská legenda tvrdí, že v každém okamžiku žije na světě třicet šest spravedlivých. Díky nim svět stále existuje; kdyby jich nebylo, lidstvo by propadlo takovému zlu, že by pohltilo samo sebe a v podstatě přestalo existovat.

Nevíme, kdo tito lidé jsou, a nevědí to ani oni sami.

Neberu legendu doslovně – předpokládám, že mezi námi žije více než třicet šest spravedlivých osob. Beru ji však vážně. Její poselství je naprosto přesné. Všichni víme, jak ti skutečně zlí dokážou pustošit svět. Ti doopravdy dobří je tudíž musí vyvažovat.

Okolnosti jim nejsou nakloněny. Vykonat velké dobro je mnohem obtížnější, než spáchat velké zlo. Každý ubožák může připravit o život desítky lidí; kdo ale dokáže – kromě některých lékařů – desítky životů zachránit?

Jedním takovým výjimečným mužem je Jordan Pe-terson.

Jednou jsem se jej při veřejném rozhovoru otázal, zda věří v Boha. Odvětil, že se nepokládá za dost dobrého na to, aby mohl říct, že ano. Má za to, že víra v Boha vyžaduje takovou sílu charakteru, že si nedokáže představit, kdo by to o sobě mohl upřímně prohlásit.

Z pozice věřícího člověka mohu říci jedině tohle: přestože Jordan si není svou vírou jist, já vím, že Bůh věří v něj. V Genesis, biblickém příběhu stvoření, se každý den končí slovy: „[Bůh] viděl, že je to dobré.“ Až po stvoření člověka se v textu uvádí: „Bůh viděl, že všechno, co učinil, je velmi dobré.“

Jordan Peterson se řadí k oněm výjimečným jedincům, kteří se snaží být velmi dobří. Myslím, že se mu to daří. Je velmi dobrým psychologem, manželem a otcem, ale především velmi dobrým člověkem.

Jordan se však vyznačuje zejména nejvzácnější ze všech dobrých vlastností, a to odvahou. Je mnoho lidí mravných, bezúhonných a laskavých, ale málo těch odvážných. Jordan odvahu má.

Právě jeho odvaha mu vynesla pozornost veřejnosti. Odmítl se nechat zastrašit orwellovskými tyrany politické korektnosti, kteří v kanadské provincii Ontario protlačili zákony, jež určují, která zájmena musí člověk používat při hovoru s druhými lidmi.

Jordan Peterson, jelikož je slušný člověk, by nikdy úmyslně nikoho neurazil. Znovu a znovu vysvětloval, že vypadá-li někdo jako žena, obléká se jako žena a má ženské jméno, bude o ní hovořit jako o ženě, ať je či není „transgender“. Stejně tak má-li osoba mužské jméno, vypadá a obléká se jako muž, bude o něm Jordan mluvit jako o muži. Pokud ale vousáč v sukni vyžaduje, aby se pro jeho osobu používalo zájmeno „ona“, je možné, že se Jordan nepodvolí.

Podobné stanovisko vyžaduje v dnešní době odvahu, zejména na univerzitách, ze kterých se staly nejuzavřenější a nejnetolerantnější instituce naší doby.

Díky své výjimečné schopnosti intelektuálně, racionálně a klidně odpovídat na útočné dotazy novinářů po celém světě si Jordan získal mezinárodní věhlas, zejména mezi mladou generací.

Proč právě mezi mladými?

Na tuto otázku neexistuje vyčerpávající odpověď, přesto bych chtěl nějakou variantu navrhnout.

Nikdo v novodobé historii si od svých předků nevyslechl tolik lží jako dvě poslední generace, zejména v anglofonních zemích. Většina mladých si to neuvědomuje. Jak by také mohli? Slyšíte-li od těch, kteří vám zprostředkovávají obraz skutečnosti – tj. zejména od učitelů, zpravodajských a zábavních médií –, že Země je placatá, proč byste razili tvrzení, že je kulatá?

Je ale mnoho mladých lidí, kteří mají podezření, že se nedozvídají celou pravdu. Nemálo z nich si přinejmenším uvědomuje, že postrádají alternativní názor na svět, dobro a zlo, na západní civilizaci. A tak když se objevil slušný, upřímný a vzdělaný intelektuál, promluvil k nim o dobru a zlu a o smyslu života a vysvětlil jim, jak mohou žít plnější a šťastnější životy, miliony jej přijaly s nadšením.

Mladí lidé potřebují, aby jim dospělí předali vzory a moudrost, a Jordan Peterson se pro miliony z nich takovým dospělým stal. Získal si pozornost zejména mladých mužů, když mnozí mezi nimi se rozhodli nestát muži, nýbrž zůstat chlapci (tento fenomén se objevil již v 70. letech 20. století), což mělo v kombinaci s cíleným oslabením celé generace mužů feministkami (a feministy) za následek, že bezpočet chlapců a mužů bylo ztraceno.

Podtitul této biografie zní Jak dr. Jordan Peterson zachraňuje západní civilizaci. Není to přehnané. Život a dílo Jordana Petersona skutečně mají tak zásadní význam.

Dennis Prager

Dennis Prager je spoluzakladatelem Pragerovy univerzity, pyšnící se více než miliardou zhlédnutí za rok, moderuje celostátní rozhlasovou talk show, je významným novinářem a autorem devíti bestsellerů. První svazek jeho pětisvazkového výkladu k Tóře už vyšel česky pod názvem Racionální bible – Kniha Genesis (Nakladatelství LEDA, 2023). Druhý svazek, věnovaný knize Exodus, vyjde na podzim 2024.

ÚVOD

Jordana Petersona jsem objevil na YouTube a okamžitě mě zaujal jeho řečnický styl. Měl melodický projev; rychleji a rychleji se z něj řinul proud náročných odborných pojmů, po němž následovalo dlouhé, nečekané ticho. Hovořil jakousi formou sofistikované kanadské angličtiny. Zastavil jsem první video a chvíli přemítal o tom, co jsem právě vyslechl. Zdálo se mi, že mě Jordan varuje před čímsi, co nazýval postmoderním neomarxismem, ať už to bylo, co chtělo.

Pochopil jsem, že Petersonovy dlouhé, nečekané pauzy představovaly okamžiky spontánního sebepozorování. Často přicházely uprostřed exploze vědeckých postřehů. Jordan zkoumal výrazy, které použil, a to nikoli za účelem vyšší srozumitelnosti či v sebeobraně, právě naopak. Upřesňoval si myšlenky, které tím nezřídka činil složitějšími. Používal slovní spojení typu „adekvátní úroveň analýzy“ a „laskavost je jedna z charakterových vlastností úzce propojených s kreativitou.“ Nebyl jsem schopen držet krok, ale Jordan povzbuzoval moji pozornost upřímnými úvahami, jimiž svou řeč prokládal:

Co se to s námi sakra děje? Proč si všichni jdeme navzájem po krku?

Pohyboval se v oblasti psychometriky, vědeckého oboru, který měří psychologické odezvy. Vědecké skutečnosti dokresloval svou výjimečnou znalostí lidské přirozenosti, již nabyl četbou velkých myslitelů jako Carla Junga, Friedricha Nietzscheho a Jeana Piageta, a doplňoval moudrostí geniálních spisovatelů Alexandra Solženicyna nebo Fjodora Dostojevského. Upřímně a beze studu hovořil o vlastních strastech.

Zejména jeho hluboký soucit s lidským utrpením a vhled do temných koutů v srdci každého z nás propůjčily Jordanovu poselství výjimečnost a palčivou naléhavost. Doufám, že najdete útěchu v jeho moudrých slovech a inspiraci v srdnatosti, se kterou čelí drtivé přesile nepřítele, a dojdete tak úlevy od nezaslouženého utrpení v životě.

Jim Proser

Sarasota, Florida

2019

KAPITOLA PRVNÍ

SESTUP DO PEKEL

Už skutečnost, že problém uchopila celá osobnost a přizpůsobila se mu, je zárukou, že mluvčí jej skutečně zakusil a snad ze svého utrpení něco získal. Poté nám předestře problém ve svém osobním životě, a tím nám ukáže pravdu.

– CARL GUSTAV JUNG

Prohlížel si krk spolužáka, který seděl v řadě před ním. Z jemných chloupků a obliny u páteře se mu dělalo špatně – něco na jejich zranitelnosti a slabosti ho znechucovalo. Nutkání zaútočit sílilo a hrozilo se konečně přelít do reality. Náhle jej pohltil vztek, oslepující a krvelačný. Srdce se mu rozbušilo a on nevnímal nic kromě drobných, hebkých, dětsky jemných chloupků, táhnoucích se od zranitelných krčních žil až do středu křehkých obratlů, kde se slévaly do svislé tmavé linky, která označovala přesný střed míšního nervu.

Chloupky by samozřejmě neposkytly sebemenší ochranu před útokem podobným tomu, jaký zvažoval. Pouze zvýrazňovaly nejlákavější cíle a obkreslovaly široký pás svalu, v němž by špička jeho pera uspokojila svoji touhu po krvi. Někde uvnitř jeho hlavy snad promlouval hlas podobný tomu jeho: Copak nechápe, že celý svět za chvíli pohltí jaderná válka? No co, jemu i všem v celé téhle pitomé třídě se hezky rychle rozsvítí, až s nimi skončím!

Seděl na místě a prosakovala jím touha pomstít se spolužákům za jejich nechápavost. Zároveň si představoval, jak se je mocní světa chystají všechny usmažit v uranových ohních o 83 milionech stupňů Celsia, šestinásobně žhavějších než jádro Slunce. Nebyl schopen tyto úvahy rozvíjet. Uvědomoval si, že neexistuje logika, náboženství ani filozofie, která by se zmohla na vysvětlení. Nebylo nic kromě očividných a nevyčerpatelných příkladů zvrhlosti, k nimž docházelo všude, den za dnem, znovu a znovu již od počátku světa.

Jakým způsobem funguje ve světě zlo – všudypřítomné, věčné zlo? Tato mučivá otázka se mu poslední dobou honila hlavou jako svítící střela, tříštila mu myšlenky, nedala mu spát a nutila jej uzavírat se do ticha svého pokoje. Věděl, že nad sebou ztrácí kontrolu, nyní dokonce i na veřejnosti. Ale nebylo opory, jíž by se mohl chytit, žádná Severka, která by mu posvítila na klopýtavou cestu ztemnělým tunelem mířícím k peklu a šílenství.

Jordan Peterson vstoupil do tunelu vlastních strachů o sedm let dříve. Již jako třináctiletý se jen posmíval příběhům, které jej učili v křesťanské nauce. Neposkvrněné početí, to tak. Ježíš vstal z mrtvých, vlezte mi na hrb. Samotná představa, že takové nesmysly se vyučují ve škole, se mu protivila. Jako by to bylo opravdové vzdělávání, a ne pouhá snůška starých výmyslů. Jordan svou víru věnoval vědě. Na svůj věk byl malý a vážil asi padesát kilo; sama skutečnost, že s těmi tichými a poslušnými malými křesťánky seděl v jedné místnosti, jej připravila o společenský status – přišel o své místo mezi drsnými hochy, kteří kleli, opíjeli se, vyprávěli si vulgární, agresivní vtipy a močili u náhrobků. S pobožnými šprty nechtěl mít Jordan nic společného.

Vzdaloval se své matce Beverley, která marně doufala, že Jordan najde útočiště a vedení v její křesťanské víře. Jeho otec Walter, učitel a ředitel na střední škole, neměl k celé záležitosti mnoho co říci, a tak nebyl příliš k užitku. Přestože mladý Jordan svou matku miloval a ve všem jí důvěřoval, nedokázal věřit v Boha, který proměnil ženu v solný sloup a jehož syn, obyčejný člověk, dokázal chodit po vodě.

Odmítnutí matčiny víry představovalo první drobné prasklinky synovy odloučení od ní. Pocit úzkosti vyhnal Jordanovu již tak hyperaktivní a maniakální představivost do nejvyšších obrátek. Je-li Bible jenom snůška blábolů, kde je pravda? Musel to zjistit. Před kamarády se nemohl o tak podivínském nápadu ani slůvkem zmínit. Patřil jen jemu, jako by býval vstoupil do své soukromé komnaty a zabouchl za sebou dveře. O samotě se vydal na putování představami do říše hrdinů pátrajících po zlatém rounu, svatém grálu nebo nejvyšším božstvu. Nebyl si jist, kterým směrem se má vydat, ale přesto se otočil zády k obezděné rajské zahradě své matky a vrhl se vstříc osobnímu střetnutí s dobrem a zlem.

Jordan věděl, že dobro a zlo musí ležet u samotných základů lidského uvažování a vědění. A neměl času nazbyt. O dobru a zlu už stejně věděl víc, než by kdy mohl potřebovat.

Tyto znalosti nabyl četbou sci-fi a dobrodružných románů. Již od útlého dětství přečetl v průměru jednu knihu za den. Padoucha poznal po několika málo slovech a přál si, aby za svou podlost na konci příběhu zaplatil. O poznání a pochopení zla usiloval již od svých šesti let, kdy se naučil číst noviny. V roce 1968 si přečetl o hrůzném masakru v My Lai, ke kterému toho roku došlo. Prostřednictvím populárních knih a filmů se začal seznamovat s příběhy milionů obětí nedávných světových válek. V roce 1975 si ve věku třinácti let přečetl o vraždění spáchaném kambodžskými Rudými Khmery, při kterém přišlo o život celkem 1,8 milionu politických vyhnanců. Většinu z nich pozabíjeli úderem krumpáče, aby se neplýtvalo kulkami. O desítkách milionů mrtvol, které za sebou zanechaly světové války, již četl a věděl, že zločiny jsou často páchány otevřeně, zatímco dobří lidé jako by se ve strachu skrývali. Bůh je mrtev, říkalo se. Náboženství je opium lidstva. Náboženství bylo pro poslušné šprty, ne pro světaznalé drsňáky. Náboženství je zlo, slýchal.

A tak se mladičký Jordan, když mu bylo asi dvanáct let, otázal kněze, jenž ho vyučoval náboženství, jak může ve světle moderních vědeckých teorií o velkém třesku a evoluci stále věřit biblickému příběhu o stvoření. Nedostalo se mu zřejmě uspokojivé odpovědi, pouze mudrování oddaného následovníka Ježíše Krista. To se našemu rebelovi, který se měl brzy stát padlým andělem, ani trochu nezamlouvalo. Uvědomoval si, že jeho myšlenky jsou rouhačské, ale nezáleželo mu na tom. Neexistoval Ježíš ani Bůh, který by jej za ně potrestal.

Jordan již věděl, že zlo přichází zvenčí, stejně jako vesmírné příšery z vědecko-fantastických příběhů a jako pistolníci z westernových příběhů, kteří se s nekalými úmysly vkrádají do města. Netušil ale, že v jeho srdci zakořenilo a rychle se rozrůstalo zvláštní, osobní zlo. Moudrost náboženství, nad kterou ohrnul nos, by mu bývala pomohla to zlo zadržet, ale té mu bylo souzeno nabýt teprve o mnoho let později, až poté, co jej utrpení dohnalo k šílenství a téměř na pokraj smrti.

Zdálo se, že mladý Jordan dal na radu své oddané matky, které věřil, jedině ve věcech svého neustálého putování představami získanými četbou stovek knih. Štěstím bylo, že Jordanova matka se právě stala knihovnicí v nedaleké Fairview College. Její proslulost v kampusu rychle rostla, studenti i zaměstnanci si ji oblíbili a kolegům se zamlouvala její veselá, šibalská povaha. Brzy ji všichni milovali málem stejně vroucně jako Jordan sám. Svému přemoudřelému středoškolákovi dokázala za pomoci kolegů poradit ohledně výběru zajímavých knih a přednášek určených sice pro studenty vysokých škol, které se zabývaly tématy globální politiky a sociálních problémů, jež Jordana fascinovaly.

Asistovala jí přitom Sandy Notleyová, knihovnice na Jordanově střední škole, která na něj měla značný vliv jako mentorka a představila mu nejnovější knihy se společenskou a politickou tematikou: díla George Orwella, Aldouse Huxleyho, Alexandera Solženicyna nebo Ayn Randové. Sandy Jordana rovněž uvedla do světa kanadské socialistické politiky. Jejím manželem byl Grant Notley, vůdce Strany nových demokratů v Albertě (Alberta New Democratic Party). NDP byla dokonce liberálnější než vládnoucí Liberální strana (Liberal Party). Grant Jordana do strany přivedl a ten začal rychle prosazovat její socialistickou politiku. Ambiciózní a pracovitý Jordan, nadaný diskutér, pomohl rozšířit vliv strany v kanadské politice.

Jordan plnil poštovní obálky, vyráběl transparenty na protestní pochody a nadchl se pro revoluci v solidaritě s utlačovanými zaměstnanci, sedláky a továrními dělníky po celém světě. Stal se z něj hrdý člen globálního kolektivu, proletariátu, utlačovaného a šizeného v každém koutě zeměkoule.

Nová slova „kolektiv“ a „proletariát“ byla pro nezasvěceného téměř nesrozumitelná, ale třináctiletý Jordan Peterson měl jistotu, že objevil cestu z náboženské slepoty k odpovědi na otázku, která jej již zcela pohltila: jak a proč vzniká zlo.

Chtěl vědět, jak je možné, že politické zlo pohltilo celé země a téměř všechny jejich obyvatele. Proč se některé národy těší trvalému bohatství a jejich příslušníci jsou šťastní a úspěšní, zatímco jiní setrvávají v chudobě a neštěstí, aby je nakonec pohltilo zlo? Proč jsou NATO a Sovětský svaz na pokraji sebezničující jaderné války? Jak se stali z obyčejných Němců nacisté? Jak se mohli dopustit tak očividně krutých činů, a tak lehkovážně, jako by se jednalo o pouhé poslušné plnění rozkazů?

Jordan bombardoval manžele Notleyovy otázkami a své mladé kolegy z NDP vyzýval k debatám. Ale jeho druhy, kteří byli stejně jako on pouzí dobrovolníci na spodním stupni ve stranické hierarchii, patrně popuzovala myšlenka, že vše nebylo dosud vyřešeno. Jako by se všechny otázky měly dočkat odpovědí „s příchodem revoluce“. Čím dřív přijde, tím líp, mysleli si všichni. Při plnění obálek se tvářili „podrážděně a rozmrzele“ a neustále si stěžovali, že lid, lumpenproletariát, jak ho někteří pohrdavě nazývali, postrádá motivaci, nepochoduje ulicemi a nebojuje s policií. V očích těchto rozmazlených synů a dcer Kanady scházel lidu revoluční duch. Jejich kroužek připadal Jordanovi jako tlupa zasněných kňouralů, stejně intelektuálně nečinných a ještě otravnějších než jeho dřívější křesťanští spolužáci. Křesťané alespoň neočekávali, že si lidé najdou k Ježíši cestu sami, a nestěžovali si, když se tak nestalo. Věděli, že lidé se prodírají zkaženým světem. Mladí marxisté se rozčilovali, jak něco tak očividného může někdo stále nechápat.

Pro Jordana věci tak očividné a prosté nebyly, a tak se začal kňouralů stranit. Chyběly mu odpovědi na důležité otázky, které by mohly lidstvo zachránit před katastrofou. Jednoduchá odpověď, kterou všichni vyčetli z Marxova a Engelsova Komunistického manifestu, zněla: ekonomická nespravedlnost. Ne peníze, nýbrž jejich nedostatek a souběžný nedostatek moci v rukou pracujícího lidu měly být zdrojem všeho zla, původcem veškerého utrpení světa. Ale Jordan přesto nedokázal ani v nejmenším pochopit, jak se mohl vynikající lékařský badatel z bohaté německé rodiny stát neblaze proslulým zrůdným osvětimským doktorem Josefem Mengelem. Ekonomická nerovnost s tím nemohla mít nic společného. Bezpochyby musela existovat hlubší, vážnější příčina.

S myslí upnutou k utopické představě konce všeho zla, kterého mělo být dosaženo prostřednictvím globálního dělnického ráje, se Jordan připojil k boji všech pracujících a zahájil výdělečnou činnost v reálném světě. Snad si představoval, že do řad zaměstnaných vstoupil jako svalnatý, kladivem ozbrojený obr ze sovětských revolučních plakátů, s vysoko zdviženou puškou a tváří hrdinně pozvednutou vstříc budoucnosti. Ve skutečnosti byl drobným myčem nádobí v místní restauraci, s hlavou plnou zoufale důležitých otázek bez odpovědí.

Vždy pracovitý a vlídný, i když trochu rezervovaný mladý Jordan brzy povýšil na kuchaře minutek, na kteréžto pozici zakusil první drobné náznaky útlaku. Nikoli útlaku třídního – zdálo se, že všichni obyvatelé Fairview náležejí do stejné společenské třídy –, nýbrž útisku v podobě namáhavé práce, která mu nenechávala čas na četbu. Našel si proto práci na nedaleké benzinové pumpě, kde si mohl ušpinit ruce jako opravdový dělník a o přestávkách mezi obsluhou zákazníků stihl přečíst alespoň pár stránek. Jako pracující člověk získal schopnosti a disciplínu, ale v malé, semknuté komunitě městečka Fairview bylo možno třídní útlak těžko najít. Všichni patřili k pracující vrstvě, dokonce i šéfové. Ale NDP přesto tvrdila, že útlaku je dostatek. Političtí hlavouni v Ottawě se prý neustále snažili farmáře o něco obrat či nějakou fintou ošidit dělníky na ropných polích. NDP ale bohužel nikdy nedokázala zaujmout masy a bezmocně se v tom plácala, dokud Notley v roce 1968 nepřevzal vedení strany a o tři roky později nezískal křeslo v zákonodárném shromáždění v Albertě. Když Jordan v roce 1975 vyslyšel volání do akce, NDP byla stále menšinovou stranou v provinční vládě a skutečné moci měla pramálo. V jejích řadách však Jordan dokázal přetvořit své mladické nadšení v uhlazené ideje o sociální spravedlnosti a naučil se politické organizační práci v terénu.

V sedmnácti letech dokončil střední školu, přestěhoval se do téměř sto kilometrů vzdáleného města Grand Prairie a zahájil bakalářské studium na místní vysoké škole. Uvažoval, že by se stal právníkem; chtěl bránit nevinné a trestat provinilce a vybral si proto studium, které by jej připravilo na kariéru v soudní síni.

Stále byl zapálený do politiky, zejména do té levicové, která se těšila oblibě i mezi jeho novými spolužáky. Studenti, kteří se snažili působit „cool“, se radikálnímu marxismu spíše vyhýbali. Pochodovat a skandovat, na očích brejličky ve stylu Trockého a na hlavách čapky komunistických proletářů, to jim připadalo vlezlé a hloupé. Lepší bylo pořádat na kolejích vášnivé debaty pod vlivem piva a marihuany. Platilo to zejména v prostředí, kde se každý snažil být „trendy“ – poslouchat trendy jazz, nosit trendy oblečení a stýkat se s trendy lidmi. Marxismus a Jordan se k sobě nehodili.

Jordan byl neomalený kovboj z osamělých ropných polí Alberty. Mluvil rychle a přemýšlel ještě rychleji. V dospívání musel bojovat o své místo v divoké smečce; co mu scházelo na fyzické síle, to vynahrazoval kousavými posměšky.

Ti, co o kovbojích něco vědí, říkají, že nejnebezpečnějším stvořením na světě je šedesátiosmikilový kovboj. Jordan byl nyní jedním z nich, jen o něco menší a k hněvu také neměl nikdy daleko. Každý se rychle naučil dávat pozor na jazyk, když byl Jordan nablízku. Neunikl mu ani jeden nedotažený či slabý argument, ani jedna skrytá urážka.

Když byl Jordan mladší, četl v knihách jako 1984 od George Orwella či Huxleyho Konec civilizace o fiktivních světech útisku provozovaného vládnoucí třídou. Když ale konečně objevil šokující realitu Souostroví Gulag od Alexandra Solženicyna, jako by dostal ránu mezi oči. Stovky stránek detailně popisujících odporné a nelidské novodobé zločiny Sovětského svazu rychle setřely pozlátko z jeho snů o utopickém dělnickém ráji. Marxisté nebyli o nic lepší než kapitalisté, byli vlastně ještě mnohem horší! Marx nazval náboženství opiem lidstva, ale komunisté byli jako heroin, který zabíjí okamžitě.

Pro hbitou mysl a důvěřivé srdce na posvátné výpravě za pravdou to bylo zdrcující odhalení. Jaký blázen byl! Rodinní přátelé Sandy a Grant Notleyovi, kterým věřil, jej podvedli.

Počínal si jako hlupák, mlel pantem jako přemoudřelý právník, aniž by zcela rozuměl slovům, která mu vycházela z úst. Měl vztek. Lháři!

Paralyzován vlastní hloupostí sledoval, jak se jeho utopie na obzoru obrací v prach. Zhroutila se jako Solženicynovi vězni, kteří v gulagu umírali tvrdou prací a hladem. Vězni, které pomohl zotročit. Ano, on sám. Jeho nabubřelé výroky ospravedlňovaly prohnilý systém, který tyto nešťastníky ponižoval, vyháněl a vraždil. Z toho se nevylžeš, kamaráde! Takové zjištění muselo být ničivé.

Nemohl uniknout, nemohl kupředu. V každém směru číhala slepota, ponížení a klam. Mohl se jedině stáhnout. Začal nenávidět ty, kteří jej obelstili, i ty, kteří se obelstít nechali. Zlobil se na sebe i na ostatní hlupáky po celém světě, kteří tento od pohledu zlovolný systém šířili. Aby utlumil svou bolest, ponořil se do hořkých vln nihilismu, jenž hlásá bezvýznamnost lidského života a člověka vidí jako pouhý nemyslící stroj. Do prázdnoty, kterou po sobě zanechaly jeho sny, začaly pronikat neurčité, pekelné myšlenky na násilí. Slovu nihilismus snad ještě zcela nerozuměl, ale jeho matka by mu bývala mohla vysvětlit – kdyby ji respektoval a vyslechl –, že ďábel má mnoho skrytých jmen. Jordan se je měl brzy naučit všechna.

Po několika týdnech, během kterých se vypořádával se svým zdrcujícím prozřením, jeho nevolnost polevila, ale neopouštěla jej myšlenka, že kolektivistický ideál sdílení všeho všemi není zcela bezcenný. Myšlenka tak prostá a jasná zajisté měla svou cenu, cítil to. Ruští komunisté se zkrátka museli dopustit nějakého omylu či mravního poklesku.

S pracujícím lidem se všude zacházelo jako s nevolníky, to bylo jasné. Bohatí se o ně nezajímali, ani politici nebo církev se příliš nestarali, jinak by už museli zakročit.

Možná že veškeré jejich snahy – dokonce i v marxistickém Rusku – zhatila neutuchající propaganda kapitalistů připravených chránit svoje zisky třeba i atomovými pumami. Obě strany bezpochyby představovaly součást prohnilého systému. Špatný byl světový řád, nikoli Marxovy teorie. Vinen byl systém. Problém se zkrátka nacházel někde hluboko uvnitř, kam zraky líných a zkažených intelektuálů nedohlédly.

Jordanovi se však nedařilo z osidel marxismu vymotat tak snadno, jako kdysi utekl od křesťanství. Když v dětství přestal docházet na hodiny studia Bible, nikdo si toho ani nevšiml. Tentokrát to ale nešlo, protože předtím jasně vyjádřil svůj názor a zaujal pevné stanovisko. Kdyby nyní vycouval, ztratil by nadobro tvář. Nezbývalo mu proto jiné východisko, než odhalit vadu, které Solženicyn a jeho spoluvězni padli za oběť.

Jordan skryl své ponížení a pokračoval, přestože to nebylo snadné. Hledal spásu před tikajícími atomovými hodinami. Jaderná válka už totiž ani nebyla válka, hovořilo se místo toho o vzájemně zaručeném zničení, v jazyce politiků známém pod akronymem MAD (Mutually Assured Destruction). Totální globální vyhlazení. Nezáleželo na tom, kdo vystřelí první. Rusové zamíří na Ameriku a výbuch srovná se zemí i Kanadu, a to na dalších 24 000 let! Konec světa ale nastane mnohem dříve, během nukleární zimy a všeobecného hladomoru. Tak alespoň zněla propagandistická smyšlenka sovětské tajné služby KGB, která dokázala oslabit politickou vůli Ameriky. Lež o nukleární zimě byla tak účinná, že když v Americe a Kanadě o víkendech testovali požární hlásiče, nikdo si nemohl být stoprocentně jist, zejména hoši s přebujelou fantazií jako Jordan Peterson, že to ve skutečnosti není poplach ohlašující bombardování a konec světa.

Pokoření způsobené vlastní naivitou a vyhlídka na nukleární zimu a smrt hladem, jakož i Solženicynovi vězni na Sibiři nutili Jordana k činu. Uvědomil si, že některá základní politická fakta nadále unikají jeho chápání a že pivo, marihuana ani tlachání s přáteli mu odpovědi nenabídnou. Jak se měl tedy k odpovědím dostat, když se nemohl spolehnout na nikoho z dospělých?

Doufal, že se mezi socialisty v kampusu najde někdo, kdo mu dokáže poradit, a několik z nich si zřejmě získalo jeho respekt. Většinou to však byli jenom ubožáci, kteří, stejně jako dobrovolníci z NDP, „neměli kariéru, často ani rodinu či dokončené vzdělání – měli jedině ideologii. Byli mrzutí, podráždění a v každém slova smyslu malí“.

Mrtví ze stránek Solženicynových příběhů nedávali Jordanovi spát. Mluvili k němu, když jej na večírcích obklopovalo dívčí chichotání a pohledy. Probouzeli ho v zatuchlých učebnách, kde se ťukání ukazovátka o tabuli měnilo v údery krumpáče do prasklin v bílé skále solného dolu. Nikdy jej nenechali v klidu dlouho.

Jordan se stále usilovněji snažil ve svých úvahách objevit chybu. Co mu v honbě za utopií uniklo? V kampusu se stále pohyboval v levicově smýšlejících kruzích, neboť právě ty se staly centrem dění. Například na vysoké škole v Benningtonu měl přednášku známý a mezi mládeží nesmírně oblíbený spisovatel Kurt Vonnegut:

Hovořme vážně o skromném dostatku pro všechny. Ve Švédsku se jim to povedlo a také nám se to může podařit. Dwight David Eisenhower upozornil, že Švédsko má navzdory svým utopickým programům velké problémy s alkoholismem, vysokými počty sebevražd a výtržnostmi mezi mládeží. Přesto bych rád, aby Amerika dala socialismu šanci. Jestli se začneme opíjet do němoty, zabíjet se a naše děti zdivočí, pořád nám zůstane možnost, abychom se vrátili do náruče tržní ekonomiky.

O několik let dříve dezertoval do Kanady agent sovětské KGB Jurij Bezmenov a odhalil ruský plán podlomit do dvaceti let Západ podporou levicově smýšlejících studentů, jako byl Jordan:

Zpravodajské informace nejsou pro KGB ani zdaleka prioritou… její činnost se z 85 procent soustřeďuje na pomalý proces, který nazýváme ideologická subverze… nebo psychologická válka. V podstatě se jedná o snahu změnit pohled Američanů (a Kanaďanů) na svět do té míry, že navzdory množství informací nebudou schopni dojít v zájmu ochrany své, svých rodin, komunity a státu k žádným rozumným závěrům.

Nikdo samozřejmě nevěděl, kdo Bezmenov je (s výjimkou konzervativců a ti mu nemohli přijít na jméno), avšak Vonneguta znal každý. Idealista Jordan Peterson proto pochopil, přestože měl hlavu plnou protichůdných myšlenek, že mezi levicovými studenty najde útočiště, i když se jim nikterak neobdivoval. Mezitím hloubal nad starými známými otázkami o dobru a zlu, které jej již pomalu začaly dohánět k šílenství.

Přišel čas jednat. Rozhodl se, že se bude ucházet o pozici studentského zástupce ve správní radě vysoké školy v Grand Prairie. Dříve vedl kampaň Granta Notleyho, teď povede svou vlastní. S vervou se vrhl do politiky a křeslo ve správní radě získal, přičemž se domníval, že se tak dostane do otevřeného boje s konzervativním nepřítelem, neboť správní radu tvořili hlavně úspěšní místní podnikatelé. Jako většina Alberťanů to byli konzervativci, ale k mladým socialistům ve svém středu se chovali přívětivě a tolerantně. Jordana otrávilo, když mezi nimi nenašel ani špetku tyranie. Proti čemu tedy bojovat? Ještě více jej rozladilo, že je nakonec začal obdivovat. Alespoň nenaříkali na celý svět jako jeho kolegové socialisté. Ve skutečnosti se jim dařilo dobře a to v Jordanovi probouzelo zmatek a sklíčenost.

Ve své první knize Maps of Meaning (Mapy smyslu) vzpomíná na svého spolubydlícího z vysokoškolských let. Byl to cynik, stejně jako Jordan, a projevoval

pochybnosti ohledně mých ideologických názorů. Řekl mi, že svět nelze uzavřít za hradby socialistické filozofie. Sám jsem již k podobnému názoru došel, ale nahlas jsem to ještě nepřiznával.

Jordan brzy narazil na knihu George Orwella The Road to Wigan Pier (Cesta k Wigan Pier. Praha: Argo, 2011) , která mu pomohla pochopit, proč byli jeho socialističtí kolegové takoví nesnesitelní ztroskotanci, a zároveň poukázala na jeden ze zásadních nedostatků socialismu, po kterých zoufale pátral. Jordan se o knize vyjádřil takto:

Orwell podrobil analýze pohnutky intelektuálských středostavovských socialistů a usoudil, že to nejsou lidé motivovaní láskou k chudým, nýbrž nenávistí k bohatým. Aha, pomyslel jsem si, to je ono: zášť.

Neobjevil však jenom zášť, ale také točité schodiště do hlubin pekla. Uvědomil si, že zášť vede k nenávisti a nenávist k pomstě a pomsta je cestou k démonizaci a do područí samotného Satana. Démonizovat někoho znamená popřít jeho lidství a chovat se k němu tak, jako by ani nebyl člověkem. Padne-li poté za oběť zlu, vraždě nebo i genocidě, je to jedině přirozené a zasloužené.

Přátelský německý pekař se tak promění v bezstarostného hlídače v Osvětimi, který vodí děti ke zrůdnému doktorovi Mengelemu, jenž byl původně vynikajícím badatelem. Oba jsou hrdí, věrní Němci a spokojeně slouží knížeti temnot.

Jordan pochopil, že zášť a krutost leží na obou koncích téže přímky. Neplatí to však pouze pro socialisty; takové je lidstvo i celý svět. Je proto správné, aby se na každého zastánce jakéhokoli ideálu včetně Jordana hledělo s podezřením. Veškerá víra se zdála bezcenná, neboť všichni kázali vodu, sami ale pili víno.

Jordan však alespoň získal směr. Sestoupil po schodišti o jeden stupínek níže, směrem do temnoty. Už nedokázal rozlišit, zda on sám, jeho rodina či kdokoli jiný jsou dobří nebo špatní; nevěděl, v co věřit ani co by měl zavrhnout. Toto trpké dilema posílilo jeho vnitřní rozpolcenost a prohloubilo propast mezi ním a okolním světem.

Další schod dobře neviděl, a tak postupoval opatrně. Mnoha věcem dosud nerozuměl a mnoho knih ještě nepřečetl. Na přednáškách stále předstíral zájem a docházel na schůze správní rady, ale politika i právo jej přestávaly zajímat. Ztrácel záchytné body a váhavě postával na imaginárním schodišti. Nevěřil už v nic a nikoho.

Na dalším stupínku cestou dolů po schodišti objeví – zášť. Jemu samotnému byla cizí; považoval ji za špatnou vlastnost. Jelikož se mu všichni lidé zdáli být stejně nevěrohodní, nebyl nikdo, kdo by se mu obzvlášť protivil, alespoň zatím ne. Ve směru, kterým se ubíral, na něj ale mnoho takových čekalo a kníže temnot už netrpělivě podupával.

KAPITOLA DRUHÁ

CESTA PODSVĚTÍM

Dobrodružství je vždy a všude přechodem od známého k neznámému. Síly střežící hranici jsou nebezpečné, zahrávat si s nimi je riskantní…

JOSEPH CAMPBELL: TISÍC TVÁŘÍ HRDINY

Když se Jordan Bernt Peterson 12. června 1962 narodil, v Edmontonu, průmyslovém centru kanadské Alberty, již několikátým dnem pršelo. S Jordanovým příchodem na svět se dešťové mraky rozprchly a časné letní slunce ohřálo pročištěný vzduch. Narození Jordana, prvního potomka Wallyho a Beverley Petersonových, bylo pro jeho rodiče obrovskou úlevou a zároveň vytouženou životní změnou. Slunce svítilo, ptáci zpívali a z Petersonových byla nyní opravdová rodina. Dostalo se jim požehnání.

V průběhu sedmihodinové cesty zpátky domů na sever do Hines Creeku, obce čítající asi 380 obyvatel, si Wally určitě počínal nanejvýš pozorně, řídil opatrně a bedlivě sledoval pohyb blížících se aut a nákladních vozů. Beverly si cesty přirozeně stěží všímala, jelikož si s radostí v srdci znovu a znovu prohlížela svého rozkošného novorozence.

Později si Jordan v maličké pohraniční vísce Hines Creek připadal jako příslušník kmene odříznutého od světa. Uprostřed severních ropných polí Alberty tam žilo pouhých 150 rodin, které tvořily úzce spjaté společenství, vzdálené ryze modernímu životu. Jordan a jeho mladší sourozenci, bratr a sestra, žili všichni týmž venkovským způsobem jako děti prérijních pionýrů o sto let dříve. O jejich stravu, ošacení a vzdělání bylo postaráno, ale zabavit se museli sami; vymýšleli si proto vlastní hry a bez dozoru pobíhali po okolí.

Na vlastní představivost byli odkázáni zejména v průběhu šesti dlouhých zimních měsíců. Celý půlrok, kdy soumrak přicházel brzy a ráno se neměl k odchodu, jim obvykle jako jediná forma zábavy sloužily stolní hry a knihy.

Zdálo se, že Jordanovi strohý, téměř klášterní způsob života svědčí. Jeho otec na něj pečlivě, přesto láskyplně dohlížel a chlapec prospíval díky matčině hravé povaze. Téměř nic jej nerozptylovalo, a mohl tudíž bedlivě pozorovat svět okolo sebe a od otce se naučil, jak jej náležitě studovat. Vzpomíná, že již ve třech letech se naučil číst a zhltal spoustu dětských knížek. Jeho otec si vybavuje, že

se vrhal na každý kus potištěného papíru, aby ho přečetl. Když mu bylo pět, jeli jsme na návštěvu k jeho prababičce, která žila u pobřeží. Nepřestávalo ji to fascinovat; dávala mu noviny a on jí je předčítal.

Neposkvrněná krajina severských plání okolo Hines Creeku, ve které se prolínal pečlivý, uklidňující řád s náhlým, výbušným chaosem, chlapce zároveň děsila i fascinovala. Bdělá úcta, kterou v něm vzbuzovala, pomohla usměrnit jeho formující se bystrou mysl, která měla sklony k přemrštěné fantazii. Pod vedením otcovy trpělivé ruky prozkoumával přírodu a naučil se nejen rybařit a lovit, ale také si obětovaných životů patřičně vážit.

Scházela mu ovšem otcova trpělivost a matčino tiché odhodlání. Byl ve vichru emocí a četba v něm probouzela spousty otázek. Když se nedočkal odpovědi, proléval bezmocné slzy. Silné citové otřesy občas způsobilo i vzrušení z dětských her, posměšky kamarádů situaci jedině zhoršovaly. Jordanova inteligence jitřila jeho city a zdálo se, že některé emoce vnímá až příliš palčivě. Tato vlastnost jej bude provázet celým životem.

Hines Creek se nacházel v pěší vzdálenosti od obrovského jezera Lake George, necelé dva kilometry na sever od něj, osm kilometrů na sever od přírodní oblasti Sand Lake a pouhých dvacet kilometrů na východ od divoké oblasti Dunvegan West a řeky Peace River. Jordan se dozvěděl o kmenech Kríů, Bobřích indiánů a Čipevajanů, kteří po tisíce let lovili buvoly na severních pláních, daleko od zelených lesů a teplých letních období jihu.

V knihách se nacházelo mnoho příběhů a fotografií těchto lidí. Žili úplně odlišným způsobem, mluvili jiným jazykem, nepracovali. Následovali stáda buvolů krajinou a vlekli za sebou stany z tyčí a zvířecích kůží. Dokonce i jejich pleť měla jinou barvu. Většinou ale již vymizeli a buvoli s nimi. Jordan nevěděl, jak se s touto fascinující záhadou vypořádat. Potřeboval ještě nějaké knihy.

V nich se dočetl o místní zlaté horečce, příchodu železnice (Hines Creek byl nejsevernějším bodem Kanadské pacifické železniční trati) a o následném objevu ropy a diamantů v Albertě. Poté přišly zákony a dohody, které kmenům poskytly půdu, ale ne dost na to, aby se jako za starých časů dokázali uživit lovem. Buvoli byli navíc v té době již vyhubeni, neboť profesionální lovci z měst je všechny vystříleli pro výdělek.

Pro výdělek, pro peníze? Jordanovu nezralou mysl, která teprve začínala chápat vnitřní soukolí reálného světa, tato myšlenka zarazila. Lidé vyhubili buvoly pro peníze? V knihách objevil fotografie obrovských hromad vybělených buvolích kostí, třikrát vyšších než člověk, a obrázky plošinových vozů do výšky naložených staženými kůžemi. Nemělo to nic společného s úctou k přírodě, kterou mu otec vštěpoval. Slova jeho rodičů vždy hovořila jasně: když zabiješ zvíře, tak si ho taky koukej sníst, kamaráde. Každý lovec věděl, že nesníst skolenou kořist je hřích, velký hřích.

Jestliže šlo lovcům jenom o peníze, proč vyhubili úplně všechny buvoly? Tato otázka a bezpočet dalších se dožadovaly odpovědí a Jordanovi rodiče se snažili, seč mohli, svému synovi vyhovět. Hovořili o hamižnosti a slepotě městských lidí, jenže tak vznikaly další otazníky. Jordan pochopil, že chamtivost je hřích, ale víc nechápal. Sklíčený a sužovaný pocitem naléhavosti se proto vrátil ke čtení.

Na popud Beverley se rodina Petersonových stala členy Sjednocené církve Kanady, jež slučovala presbyteriány, metodisty a další protestantské církve. Pro neposedného Jordana musely být návštěvy kostela k nevydržení. Zpočátku vůbec nechápal, o čem duchovní hovoří, ale přesto musel předstírat, že rozumí, neboť mu nebylo dovoleno se ptát.

Kněz mluvíval o Ježíši, kterého umučili k smrti. V přední části kostela visel dřevěný kříž a něm strašidelná socha, která Ježíše zpodobňovala, jak přibitý na kříži krvácí. Jindy duchovní kázal o těch, které Bůh pro jejich skutky buď měl, nebo neměl rád. Byla tam i obrovská kniha, která všechno vysvětlovala, ale jejímu zvláštnímu archaickému jazyku Jordan nebyl téměř s to porozumět. Celý obřad se podobal zlému snu – vstaň, posaď se, poklekni, znovu vstaň a poslouchej výklad kněze. Celou hodinu! Nebylo úniku. Stačilo, aby se Jordan trochu zavrtěl nebo šťouchl do brášky, a už se na něj otec mračil a matka ho tahala za rukáv. Katastrofa.

Když bylo Jordanovi deset, jeho rodina se přestěhovala do městečka Fairview, které leželo trochu jižněji a mělo asi 3 000 obyvatel. Byly tam hotely, kina, trhy a na místní střední škole měli baseballový i hokejový tým. Stejně jako v Hines Creeku i tady žila spousta dělníků z ropných polí, ale kromě nich také farmáři, rančeři a drobní obchodníci, takže si Jordan připadal jako ve velkém městě.

Jediný problém představovala skutečnost, že byl nyní nucen navštěvovat nedělní školu. Každý týden musel hodinu sedět v lavici a poslouchat duchovního, který jim líčil biblické příběhy, z nichž některé Jordana zaujaly, a učil je zapamatovat si různé modlitby. Po návratu domů ale nikdo mimo Jordanovu matku neprojevil zájem o to, co se její syn naučil. Jinak se o náboženství doma vůbec nemluvilo.

Protože Jordan přeskočil jeden ročník, do začátku střední školy mu zbýval pouhý rok. Zatímco jeho spolužáci rostli do výšky i šířky, Jordan zůstával na svůj věk malý a hubený. Byl navíc o rok mladší než ostatní, a jeho drobná postava tudíž ještě více vynikala. Nová přátelství, které mezi sebou jeho dospívající vrstevníci začínali navazovat, v sobě nesly hrozbu ponížení, či dokonce ostrakizace a ničily dřívější dětská přátelství, ale zároveň sloužily jako spojenectví proti útokům zvenčí. Všichni usilovali o uznání od druhých, ale Jordan neměl v okolí žádné přátele, kteří by se za něj zaručili nebo mu usnadnili začlenění do společnosti dětí jeho věku. Nezbývalo mu, než aby si vyhledal skupinu, která by jej přijala, a rychle v ní zaujal své místo.

Nástup na střední školu proběhl klidně a Jordan si brzy zvykl trávit čas prozkoumáváním Fairview po boku nových kamarádů. Ve fyzických aktivitách nijak nevynikal, a tak se nedružil se sportovně nadanými spolužáky. Nezajímal se o umění, a tak mu i tato skupina zůstala uzavřena. Jelikož byl menšího vzrůstu, musel si najít jiný způsob, jak prokázat svou houževnatost. Táhlo jej to k těm, kteří nikam nepatřili, byli hrubí, pokřikovali a prali se. Jelikož členové této skupiny neorganizovali žádné aktivity, které by jim pomohly vybít energii, obvykle se po škole ve skupinách potulovali po Fairview a dělali neplechu, kde jen mohli. Drobnějšímu Jordanovi ale brzy ukázali, kde je jeho místo.

Bavili se tím, že jej kopajícího a klejícího věšeli za límec do jedné ze skříněk na chodbě. Rádi ho také zastavovali na schodišti a postrkovali si ho mezi sebou od jednoho k druhému. Brzy však zjistili, že Jordan je sice malý, ale velmi silný. Také se ukázalo, že obvykle tichý Jordan měl mnoho co říct k sexuálním zvyklostem jejich matek. Jordanovi se dostalo dobré průpravy od otce, který jej poučil, jak se vypořádat s malými i velkými soupeři. Otec mu neradil často, zato dobře: „Když tě něco trápí, nedus to v sobě, nebo tě to nakonec dostane.“

Hrubé zacházení bylo součástí chvástavých bojových kratochvílí, které nakonec Jordanovi vynesly místo v klubu tvrdých hochů, přestože čas od času neubránil slzám. Přijali ho mezi sebe a on měl radost, že s nimi může pobíhat po ulicích. Přidal se ke křiklounům hledajícím v malém prérijním městečku povyražení.

Jordan se však na rozdíl od většiny svých vrstevníků zajímal o svět za hranicemi maloměstských šprýmů. Noviny Fairview Post byly plné hrůzných, skandálních zpráv z celého světa, ale Jordan nevěděl dost o jejich souvislostech, aby jej skutečně zajímaly. Nedokázal z nich pochopit, co se vlastně stalo, kde a komu. Obrátil se proto zpět k literatuře.

Náhoda tomu chtěla, že první knihy, jež přečetl, patřily k žánru science-fiction. V té době se těšil veliké popularitě brilantní Isaac Asimov, obdivovatel Tolkienovy série Pán prstenů. Asimovovy knihy o Lucky Starrovi, vědecko-fantastická série pro mládež, nabízely vzrušující dobrodružství podobné Pánu prstenů, ale nebyly založené na evropské mytologii, nýbrž měly základy v reálných vědeckých poznatcích. Asimov v té době napsal:

Usiluji o skutečnou vědecko-fantastickou literaturu. Vědecko-fantastická literatura bez vědy není žádná science fiction. Čím přesnější a pravdivější je v science-fiction věda, tím lepší a realističtější literatura to je.

Jordan tak konečně našel cestu od fantazie do skutečného světa. Začal si prostřednictvím Sandy Notleyové, která jej vřele podporovala, z knihovny půjčovat pět až šest knih najednou. K porozumění Asimovovým celistvým a fascinujícím světům Jordan žádný kontext nepotřeboval, na rozdíl od kusých příběhů v novinách. Sám dokázal posoudit ryzost charakteru jednotlivých postav. Učarovala mu věda a její vhled do niterných procesů v lidských srdcích.

O rok dříve, než se Jordanova rychle se rozvíjející se mysl vydala na divokou pouť vědecko-fantastickými světy, vydal Asimovův nakladatel také populární knihu The Working Brain (Pracující mozek) ruského průkopníka neuropsychologie Alexandra Luriji. Jordan na ni mohl narazit náhodou nebo ji objevil v jedné z hromad vypůjčených sci-fi knih. Ve svých přednáškách Jordan o Lurijovi hovoří, neboť dílo tohoto autora na něj mělo v jeho formativních letech zásadní vliv. Pro předčasně vyspělého Jordana a jeho hyperaktivní mysl by zajisté nebylo těžké porozumět třem základním systémům pracujícího mozku, které tato krátká kniha představuje: systém pozornostní neboli smyslový, mnestický neboli paměťový a systém uchování energie. Lurija byl pravděpodobně prvním ruským spisovatelem, se kterým se Jordan seznámil, a zde se zrodila jeho celoživotní láska k ruské literatuře a filozofii.

Jordan, s hlavou plnou okouzlující fantazie i vědeckých faktů, se stále víc vyhýbal frustrující křesťanské teologii. Matka jej přesto stále nutila navštěvovat nedělní školu a Jordan se musel poddat. Svědomitě předstíral synovskou poslušnost a naučil se přetrpět nudu.

Pokusil se ovládnout svoji vzpouzející se mysl nejprve prostřednictvím paměťového paláce, cvičení na zvýšení kapacity paměti, o kterém se dozvěděl v Lurijově dřívější, populární útlé knize The Mind of a Mnemonist (česky vyšlo pod názvem Malá knížka o velké paměti). Metoda Paláce paměti neboli metoda loci (latinsky míst) je technika, která se těšila oblibě již v antickém Řecku. Používá vizualizaci skutečných míst, jako např. ulice s obchody, za účelem zapamatování informací a jejich pozdějšího vybavení z paměti.

Kniha je psána formou detektivního románu o reálné osobě, ruském novináři Solomonu Šereševském. Šereševský byl průměrně inteligentní, ale měl úžasný talent na memorování. Lurija s ním vedl rozhovor krátce poté, co se Šereševský dostal do sporu s nakladatelstvím, ve kterém byl zaměstnán. Kárali ho, že si v průběhu redakčních schůzí nedělal poznámky. Kolegové se nestačili divit, když jim Šereševský vzápětí přeříkal vše, co bylo na schůzi řečeno, slovo od slova!

Zde ale příběh nekončí. Šereševského požádali, aby si zapamatoval složité matematické vzorce, obrovské prolínající se struktury čísel, a dokonce i básně v cizích jazycích. Vše si bezchybně uložit do paměti bylo pro něj otázkou několika minut.

Lurija u Šešerevského diagnostikoval synestezii – jev, při kterém stimulace jednoho smyslového ústrojí vyvolá reakci všech ostatních smyslů. Tón vyvolá v mysli barvu, dotyk určitého povrchu přinese na jazyk chuť apod. O číslech Šereševský řekl:

Vezměme si třeba číslo 1. Jednička je hrdý, dobře stavěný muž; číslo 2 se podobá temperamentní ženě; trojka je někdo zasmušilý; šestka muž s oteklou nohou. Číslo 7 je pán s knírem; osmička zase velmi podsaditá žena – pytel v pytli. Když myslím na číslo 87, vidím tlustou paní a pána, který si nakrucuje špičky kníru.

Tohle nemělo daleko k vědecko-fantastické literatuře a mladého Jordana Petersona to neodolatelně přitahovalo. Pevně se proto rozhodl zasvětit život zkoumání lidských myslí. Je možné, že právě tento okamžik určil směr, kterým se měl jeho život ubírat.

Jordan trávil mnoho času v paměťovém paláci a jeho cvičení se ukázalo být nepostradatelným pomocníkem při memorování stále většího a většího množství informací, které začaly zaplňovat každý kout jeho hlavy. Jordanova mysl, přivyklá volnému tempu, nyní pracovala na plné obrátky. Vypracovával domácí úlohy, denně přečetl jednu knihu (mimo texty předepsané školními osnovami) a každou volnou minutu věnoval paměťovým cvičením.

S otcem chodíval často lovit a rybařit a nově nabyté znalosti mu nyní umožňovaly lépe vnímat přírodu a porozumět způsobu, jakým se v ní člověk má pohybovat. Jeho uzavřený otec mu ukázal základy přežití v divočině, aniž by přitom musel otevřít ústa. Jordan si počínal všímavě a s rozvahou. Byl technicky zručný, zejména v zacházen í se zbraněmi, spoléhal se na instinkty, na svůj šestý smysl a schopnost vžít se do pronásledované kořisti; to vše z něj činilo velmi schopného lovce. Otcova úcta před vším živým, zvířetem či rostlinou, zaplnila prázdnotu, kterou v Jordanově životě zanechala zmizevší křesťanská víra.

Jelikož měl dost času v klidu přemítat nad svými postřehy, možná si povšiml, že jeho otec má leccos společného s hrdiny vědecko-fantastických knih. Planety a zloduši se měnili, ale protagonisté si vždy počínali stejně. Každý padouch se vyznačoval chaotičností a cynismem, zatímco hrdinové byli pořádkumilovní idealisté. Jordan tak sám začínal získávat vhled do lidských povah a zároveň moudrost, která může ovlivnit úděl člověka.

Rok 1975 přinesl velkou změnu. Třináctiletý Jordan už měl dost křesťanských povídaček a odmítl dál navštěvovat nedělní školu. Beverley poznala, že je zbytečné, aby se svého tvrdohlavého syna pokoušela přesvědčit, a tak Jordanovi jeho rozhodnutí nikdo nevymlouval. Přestože matka dál pravidelně chodila do kostela s oběma jeho mladšími sourozenci, Jordan se mohl o nedělích věnovat jiným aktivitám, mezi které nyní patřila i jeho inspirativní dobrovolnická činnost pro Stranu nových demokratů, kterou vedli jeho sousedi a mentoři Sandy a Grant Notleyovi.

Jordan ve volném čase také hojně popíjel a kouřil. Cigaretám a alkoholu navykl ve snaze udržet si místo v divoké smečce svých obhroublých přátel. Bylo mezi nimi i mnoho dospívajících, kteří nechali střední školy a začali pracovat na ropných polích. První embargo na dovoz ropy z Blízkého východu v roce 1973 způsobilo, že se cena ropy vyšplhala na čtyřnásobek, obchody začaly vzkvétat a firmy nabízely novým zaměstnancům nebývale vysoké mzdy. Tisíce fyzicky zdatných Kanaďanů odcházely na ropná pole a Jordan je brzy následoval. Vyměňoval špičky vrtáků u ropných vrtů.

Kromě rekreačního lyžování a příležitostných zápasů s kamarády mu scházela fyzická aktivita. Navíc stále kouřil a pil, a tak se jeho drobné tělo brzy nafouklo nadváhou, Jordan zeslábl a jeho zdraví se zhoršilo. Zlozvyky z doby dospívání se mu podařilo setřást až o dvanáct let později, ve věku dvaceti pěti let. Tehdy se přinutil pravidelně chodit do tělocvičny a celý rok strávil zvedáním činek, čímž demonstroval obdivuhodnou osobní disciplínu. Zbavil se přebytečného tuku a získal téměř čtrnáct kilo svalové hmoty.

Mezi Jordanovým třináctým až osmnáctým rokem, až do roku 1978, zatímco se jeho zdraví stále zhoršovalo, začala jeho myšlenky užírat zkaženost, které se nešlo zbavit tak snadno. Jeho mladická, dychtivá oddanost politické kariéře Granta Notleyho skončila naprostým rozčarováním. Jordan sice poznal, že Notleyho socialistická filozofie není nic než nebezpečně naivní mentální past, ale jeho duševní zdraví bylo již poškozeno. Ztratil důvěru v manžele Notleyovy, v NDP, v samotný marxismus i ve vlastní úsudek.

Své první dva roky na univerzitě v Grand Prairie strávil přípravami na právnickou kariéru. Chtěl se stát hrdinou, který napravuje špatnosti a trestá zlosyny. Ve věku osmnácti let však z jeho snu zbývaly pouhé trosky. Připadal si jako hlupák, další v řadě, která se táhla sedmdesát let do minulosti. „Užitečný idiot,“ řečeno slovy sovětských socialistů. Totéž si ale o sobě myslel sám.