Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mgr. Tereza Sladká

Když slova bolí
Jak čelit negativním komentářům a budovat odolné sebevědomí

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9807. publikaci

Odpovědná redaktorka Vlasta Dohnalová
Redakce a korektury Lukáš Tomášek
Sazba a zlom Antonín Plicka
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 176
Vydání 1., 2024

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2024
Cover Photo © Antonín Plicka, 2024

ISBN 978-80-271-7633-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-7632-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-5188-2 (print)

Úvod

„Nejničivější zbraní není kopí ani dělo, jež mohou zranit tělo nebo rozbořit hradby. Nejstrašlivější ze všech zbraní je slovo – to člověku zničí život, aniž zanechá stopy krve, a jím způsobené rány se nikdy nezahojí.“

— Paulo Coelho

Slova mají schopnost zasáhnout nás na nejhlubší úrovni. Stačí pár dobře mířených výrazů a naše nitro se mění v ohnivou propast. Zraňující slova nás fyzicky bolí. Pláčeme, křičíme, mlčíme. Uvnitř nás něco trhá na kusy, ostře bodá, tvrdě kope. Chceme utéct, zmizet, zahrabat se. Proč slova tak moc bolí? A proč bolí zrovna mě? A proč zrovna tato? Proč mě raději neuhodí?

Tato kniha je průzkumem toho, jak a proč nás slova zraňují, a hledáním odpovědi na otázku, zda je zdrojem té ukrutné bolesti něco v nás, nebo jestli je to důsledek toxické komunikace ze strany druhého člověka. Nebo jde o kombinaci obojího?

Pokud čtete tuto knihu, pravděpodobně jste zažili momenty, kdy vás slova někoho jiného hluboce zasáhla. A nikoli nutně v negativním smyslu. Zasáhnout nás může jak nečekaný kompliment, který prozáří náš den, tak krutá poznámka, která nám ještě týdny vrtá hlavou. Slova mají moc formovat naše vnímání sebe sama, ostatních lidí i celého světa kolem nás. Mohou léčit, ale dokážou také zraňovat.

V této knize se podíváme na různé aspekty verbálního násilí, jako jsou právě výše zmíněné kruté poznámky, a na to, jak slova ovlivňují naše rozpoložení emoční, psychické i fyzické. Naučíme se rozlišovat mezi slovy, která bolí kvůli našim vlastním nezpracovaným emocím, a slovy, která jsou vědomě používána jako nástroj manipulace a ubližování. Proč některá bolí více než jiná? Jak rozpoznat, zda jsme obětí verbálního násilí? A jak se můžeme chránit před negativním dopadem slov? Právě takovými otázkami se budeme zabývat.

Tato kniha ale není jen teoretickým rozborem. Nabídne i praktické rady a návody, jak se bránit přímo ve vypjaté situaci a jak se vyrovnávat s dlouhodobými následky bolestivých slov, jak je zpracovávat a jak se z takových zkušeností učit. Cílem je poskytnout vám nástroje, které vám pomohou stát se silnějšími a rezistentnějšími vůči negativním vlivům slov.

Atlas verbálního násilí: Co všechno je slovní útok?

Znovu aznovu od Karla (manžela) slýchám slova, která mě vždycky úplně zničí. Výroky jako „Zase jsi to nezvládla!“ nebo „Jsi fakt neschopná!“ jsou můj denní chleba. Jsem vyčerpaná, zoufalá. Často slýchám iněco horšího. Někdy křičí, někdy mlčí. Ale úplně nejhorší je, když mi to prostě oznámí. Chladně, upřímně. Vidím mu na očích, že mi chce ublížit. Bolí to, hrozně to bolí. Ale máme spolu děti, dům, rodinu. Atak to beru jako součást našeho vztahu. Není cesty ven. Zkoušela jsem mu to vrátit, jediný efekt byl, že eskaloval svoji agresi. Pak jsem zkoušela mlčet, zdálo se mi ale, že iv tom se vyžívá. Ateď prostě pláču. Odcházím. Utíkám od něj. Ale víte, co si myslím? Že tak to přece je někdy vkaždém vztahu. Třeba moje máma proplakala hodiny ahodiny. Amoje sestra? Jakbysmet. Myslím, že se stím prostě musím smířit. Nikdy to nebude dokonalé. Sžádným jiným chlapem. Když si vzpomenu na bývalého manžela, bylo to jak přes kopírák. AKarel aspoň nosí domů peníze aobčas jede na výlet sdětmi. Atak to prostě přežiju. Amožná jsem opravdu neschopná kráva. Snažím se vzpomenout si, kdy mi někdo řekl něco, co by dokázalo, že nejsem. Asi skoro nikdy nikdo. Můj otec mi to říkal denně, stejně tak učitelé ve škole, můj prospěch byl hrozný. Vpráci se nehodím na nic jiného než na dělání kafe. Děsím se dne, kdy můj syn vyroste avrátí mi to všechno, co jsem na jeho výchově zvorala. Myslím, že si za to můžu sama. Atak to prostě vydržím. Jinde stejně nebude líp. Atak nechám Karla, aby na mě křičel. Apřesouvám se dovnitř, představuju si pláž amoře. Ostrov, kde jsem jen já. Ajeho slova ke mně jakoby nedoléhají.

Ema, 34 let

Tu atam se dozvím, že moje nejlepší kamarádka Ivana omně trousí lži apomluvy. Jakože chápu, dělala to vždycky. Pamatuji si, když jsem jí poprvé ukázala Josefa, mého současného muže. Zjistila jsem potom, že mu psala na facebooku aříkala mu, že jsem neschopná lhářka, že jediné, co je na mně dobrého, je můj vztah kdětem. Nikdy se mi za to ani neomluvila. Jak by mohla? Neřekla jsem jí, že to vím aže mě to trápí. Jinou kámošku nemám. Jsme spolu jako jedno tělo, jedna duše už od základky. Navíc, je to přece normální, ne? Moje kolegyně vpráci pořád pomlouvají své muže, sebe navzájem. Nejlepší je, když tam jedna znich zrovna není. To se okamžitě stane terčem. Myslím, že je to nevinné. Nikdo nechce nikomu ublížit. Já nevím, jestli mi chce Ivana ublížit. Možná trochu jo, možná ne. Asi ne, dělají to všichni. Ale já si říkám, jestli bych se přece jen neměla znovu ozvat. Jestli bych jí neměla říct, že to vím.

Šárka, 42 let

Vnaší společnosti je slovní násilí bohužel všudypřítomné. První dva citáty popisují situace, které ivám možná budou připadat povědomé. Pomluvy, hádky. Vpráci, doma, venku. Často se ani nebráníme, protože máme pocit, že na to nemáme právo, že se nic nezmění, že je naše situace stejně beznadějná. Pak nás to ale trápí. Dokonce tolik, že vyhledáme pomoc psychologa. Chyba není téměř nikdy vnás. Nejsme neschopní, nejsme kničemu. Jen nemáme dost odvahy vymezit se vůči někomu, kdo hrubě překračuje naše hranice. Apokaždé když na sebe necháme křičet nebo si jinak slovně ublížit, ukazujeme druhé straně, že může. Že je to vpořádku. Že si knám něco takového může dovolit.

Verbální násilí je všude. To ale neznamená, že je vpořádku. Není. Nikdy. Jak ho rozeznat? Abychom si zvládli odpovědět na otázku, jestli na nás druhý člověk opravdu útočí, nebo jsme jenom „přecitlivělí“ avše je vpořádku, musíme pochopit, co všechno je verbální násilí akde leží naše hranice. Teprve pak poznáme, proč nás někdy zraňují islova, která nejsou myšlena jako útok.

Problém je, že to, co mnozí znás považují za běžnou komunikaci, může být ve skutečnosti verbálním násilím, tichým nepřítelem, který se plíživě vkrádá do našich vztahů arozkládá naše sebevědomí. Je čas naučit se rozeznávat, kdy se konverzace proměnila vsouboj.

Podoby verbálního násilí

Než budete pokračovat ve čtení, zkuste se sami zamyslet nad tím, co je to verbální násilí. Co je podle vás ještě vpořádku aco už ne? Je vpořádku, když vám někdo zlegrace řekne, že jste „vůl“ nebo třeba „slon vporcelánu“? Vadí vám oblíbený výrok rodičů „No jo, copak naše Emička, zase se jí to nepovedlo.“? Jak poznáte, co je jen hloupý vtip aco už je útok? Aco dělat, když druhá strana pouze vtipkuje, ale vás to uvnitř nesmírně zraňuje? Auž vám někdo řekl, že jste citlivka? Měla by druhá strana vědět, že překračuje vaše hranice azpůsobuje vám bolest?

Možná se vám bude zdát, že se vřádcích této knihy poznáváte. Nebude to nic neobvyklého. Troufám si tvrdit, že na určitou podobnost se svým životem narazí snad každý čtenář. Jak už jsem psala, verbální násilí považujeme ve společnosti často za normu aza něco, co do komunikace zkrátka patří. Často se neumíme ozvat, často jen potichu posloucháme urážky aposměšky, aniž bychom řekli „dost“. Klidně někoho necháme, aby si dělal legraci zhomosexuálů, ikdyž nám je to nepříjemné. Znám spoustu žen, které se zasmějí, když jim někdo řekne, že by se měly „vrátit do kuchyně“, protože mají pocit, že se nemohou vymezit. „Co se škádlívá, to se rádo mívá,“ říká známé přísloví av souladu sním bereme vextrémních případech neomalené vtipy jako vyznání lásky.

Pokud se ve své vlastní definici verbálního násilí ztrácíte aneznáte přesné hranice, není divu. Verbální násilí je široký pojem zastřešující mnoho druhů jednání – od otevřených útoků, které zahrnují urážky, nadávky či křik, až po jemnější formy, jako jsou sarkasmus či šíření nepodložených pomluv.1 Co je ale důležité, verbální násilí má zpravidla za cíl ublížit druhé osobě. Je rozdíl, pokud někdo křičí proto, že vás chce pobavit, nebo proto, že vás chce urazit aranit. Ve své praxi školní psycholožky často slýchám puberťáky, kteří na sebe křičí něco jako: „Ty vole, tak tys to dobře posral.“ Je to urážlivé? Za určitých okolností určitě ano, za jiných okolností ale spíše ne. Kdyby to řekli mně, vylítnu jak čertík zkrabičky. Možná ale existují lidé, kterých se nic takového nedotkne, jen se upřímně zasmějí. Aproto říkám, že klíčový je jak náš pocit, že nám někdo ublížil, tak záměr ublížit. Jenže někdo by mohl namítnout, že tohle spojení není nezbytně nutné. Ubližovat mohou islova, která druhá strana prostě jen neodhadne. Je to pak ale verbální násilí?

Vcelé široké atrošku zmatené definici verbálního násilí najdeme přece jen jedno jasné rozdělení, na kterém se asi všichni psychologové shodnou. Ato na násilí přímé anepřímé. Přímé verbální násilí se odehrává za přítomnosti oběti, typicky jde oposměšky nebo nemístné vtípky od kolegů, hádku spartnerem, urážky, nadávky, ponižování či útoky od rodičů adalších osob. Na druhé straně stojí verbální násilí nepřímé, které se odehrává za nepřítomnosti oběti. Může jít orozesílání urážlivých e-mailů či zpráv na sociálních sítích, kyberšikanu nebo šíření pomluv.

Hodně zrádné je, že verbální násilí může přicházet zjakékoli strany – od kolegů vpráci, od cizích lidí na ulici, ale iod našich nejbližších. Obzvlášť nebezpečné je, pokud je cílené na děti nebo partnery. Čím je vztah bližší ahlubší, tím větší adlouhodobější problém může verbální násilí způsobit. Když nám blízký člověk, jako je třeba náš životní partner nebo rodič, vytkne něco negativního, třeba na nás vybalí, že jsme podle jeho názoru „neschopní“, většinu znás takový výrok zraní násobně více, než když nám to řekne náš nadřízený nebo náhodný člověk na ulici. Proč? Od blízkých očekáváme porozumění apodporu, ne kritiku. Jistě, ive vztazích musíme sdělovat náročné anepříjemné věci anejsme vždy chápaví apodporující, ale výrok „jsi neschopná“ náš vztah kničemu pozitivnímu neposune.

Ajak už to vživotě bývá, každé pravidlo má svoje výjimky. Někteří jedinci budou citlivější na kritiku od svého nadřízeného, apokud jim něco vytkne partner, téměř je to nezasáhne. Proč? Pravděpodobně kvůli významu, který přikládají své profesionální roli – být zaměstnanec je pro ně důležitější než být manžel, syn apod.

Omlouvám se, jestli vás matu. Mým záměrem je ilustrovat, jak těžké je stanovit pravidla pro to, kdy nás slova „bolí“. Je složité jednoznačně říci, jestli verbální násilí definuje obsah slov, tón hlasu, vztah, který sčlověkem máme, nebo jeho záměr. Zraňující mohou být jakákoli slova od kohokoli, ať už jsou myšlena jakkoli. Důležité je si to uvědomit amít dostatek odvahy upozornit druhou stranu, že nám ubližuje.

Verbální násilí opravdu může vypadat všelijak, ale ikdyž následující odstavce mohou trochu připomínat čtení vencyklopedii, každý typ, který si představíme, hraje svou roli pro pochopení celkového významu. Obeznámenost srůznými podobami verbálního násilí nám umožňuje lépe ho rozeznat abránit se mu.

Manipulace slovem

Jednou znejzákeřnějších forem slovní agrese je gaslighting. Jedná se omanipulativní taktiku, kdy pachatel zpochybňuje realitu oběti, čímž ji vede kpochybám ovlastní paměti nebo úsudku. Svými výroky pachatel nutí oběť, aby zpochybňovala své vlastní vnímání reality, své já, adokonce svůj „zdravý rozum“.

Svůj název získala tato technika podle filmu Gaslight zroku 1944. Příběh filmu je poměrně přímočarý. Vypráví omuži, který se snaží zbavit své naivní adůvěřivé manželky. Proč? Peníze! Aby dosáhl svého cíle, snaží se ovlivnit její vnímání skutečnosti apostupně ji přivést kšílenství. Takže např. mění polohu předmětů atvrdí, že „tady ta věc byla přece vždycky“. Když si manželka všimne, že jim vulici blikají plynové lampy, manžel předstírá, že nic nevidí, že oničem neví. Často pak ženu obviňuje zkrádeže nebo ztráty věcí, které on sám ukradl. Jeho manipulace pokračuje až do bodu, kdy jeho manželka začne pochybovat osvém vlastním úsudku.

Obr. 1 Gaslighting ajeho projevy

Zdroj: vlastní zpracování

Že je to přitažené za vlasy av běžném světě se to neděje? Jistě, ve filmu jde oextrémní příklad, ale vreálném světě je gaslighting na denním pořádku mnoha znás. Amožná otom ani nevíme. Typicky se skrývá za větami jako:

•„Máš bujnou fantazii.“

•„Něco se stebou děje.“

•„Nebuď tak přecitlivělá.“

•„Jak tomuhle můžeš věřit?“

•„Stále děláš zkomára velblouda.“

Je to stále příliš teoretické? Podívejme se na jednoduchý příklad. Představte si Annu, která se po náročném dni vrátí domů asdělí svému partnerovi Janovi, že měla špatný den vpráci kvůli konfliktu skolegou. Jan reaguje slovy: „Prosím tě, určitě to zas přeháníš, tak špatné to nebude.“ Asi za týden se Anna sJanem pohádají ohledně chodu domácnosti. Jan trousí poznámky, které Annu zraňují. Když se Anna snaží Janovi ukázat, že se jí jeho poznámky dotkly, Jan obrátí situaci proti ní aobviní ji, že je „přecitlivělá“ aže „vždycky věci bere příliš vážně“. Když Anna naléhá, že to není poprvé, Jan odvětí, že „se jí to jen zdá“ aže „si nic ztoho, očem Anna mluví, nevybavuje“. Po několika takových interakcích Anna opravdu může začít pochybovat osvém úsudku aemocích. Pomalu aplíživě mění náhled na sebe asvůj rozum. Začne sama sobě opakovat věty jako: „Možná jsem vážně přecitlivělá, když mi to Jan tak často říká, říkal to taky oté hádce skolegou, amožná se opravdu nic moc neděje ajá si to jen vymýšlím. Co když si to celé špatně pamatuji? Jan má určitě pravdu, to se nemohlo stát, to by mi přece nikdy neudělal.“

Jak už asi tušíte, gaslighting je extrémně nebezpečný, protože podkopává důvěru oběti ve vlastní zkušenost apaměť. Při gaslightingu „agresor“ často překrucuje fakta, lže nebo vytváří falešné scénáře scílem voběti vyvolat nejistotu. Oběť pak může začít pochybovat okaždém svém rozhodnutí, pocitu či vzpomínce. Důsledkem může být izolace, nízké sebevědomí apocit bezmoci – oběť si myslí, že je sama aže nemá jakoukoli vnější podporu či schopnosti spolehlivě interpretovat vlastní životní situace. Oběť má pak často pocit, že jediný, kdo to sní myslí dobře akdo ji dokáže provést složitým životem, je právě agresor. Atak se jejich toxický vztah stane ještě sevřenějším aoběť bez agresora zdánlivě nemůže žít. Tento typ verbálního násilí může mít dlouhodobý azásadní dopad na psychické zdraví oběti.

Ponižování, pomluvy, nadávky

Definice verbálního násilí zahrnuje isubtilnější, ale neméně destruktivní formy, jako jsou manipulace, zastrašování, vyhrožování, nadávky či ponižování. Že jste se snimi nikdy nesetkali? Pak máte neuvěřitelné štěstí. Dle mých zkušeností se snimi setkal každý, opravdu každý. Jen často unikají naší pozornosti. Proč? Často si na ně zvykneme. Aplatí to pro rodinný, partnerský ipracovní kontext. Vzpomínám na svůj oblíbený příklad „žáby vhrnci“. Když žábu hodíte do hrnce svroucí vodou, vyskočí. Pokud ji dáte do hrnce se studenou vodou apomalinku zesilujete plamen, nakonec se uvaří. Astejně to funguje ive vztahu. Představte si, že svému novému partnerovi po pár měsících vztahu řeknete, že vám zničil život. Co nejspíš udělá? Pravděpodobně uteče nebo se společně zasmějete té očividné hlouposti. Pokud mu ale budete nenápadně vyčítat, že kvůli návštěvě ujeho matky jste ve stresu, že vás unavuje, jak je zpomalený apod., pak ho za deset let nepřekvapí ani sdělení, že vám zničil život.

Už znáte Janu? Je to taková ta kolegyně, která je hrozně tichá, šedá myška, ale zároveň je neuvěřitelně pilná. „Ty si stím určitě zas nevíš rady, že, Jano?“ posmívají se jí ostatní často. Jana neodpovídá. Stydí se. Možná přikývne. Podobné komentáře, zdánlivě neškodné, postupně podrývají Janinu sebedůvěru aautoritu vtýmu. Jana, která se neumí ozvat, může působit dojmem, že jí takové poznámky nijak nevadí aže na ně mají agresoři právo. Protože kdyby byly nemístné aJaně by vadily, tak by se přece ozvala, ne?

Pomluvy jsou běžnou součástí našich životů. Ale iony jsou jednou zforem verbálního násilí. Mohou mít dlouhodobý dopad na sebeúctu asociální postavení oběti. Představte si, že si kolegové začnou oJaně povídat, že si nikdy sničím neví rady, apostupně tuto fámu roznesou imezi další oddělení ve firmě, nebo dokonce mezi své kamarády. Jenže ve skutečnosti Jana vždy všechno zvládne avelmi pilně pracuje, jen se prostě neozve, nechlubí se úspěchem aje velmi plachá. Kdokoli pak Janu potká, už oní ví to, že si sama sničím neporadí, amožná ito, že nemá smysl pro humor atd.

Vintimních vztazích je ponižování ještě nebezpečnější, ato hned ze dvou důvodů. Jednak se kněmu často přidávají ivýše zmíněné výčitky, jednak přichází od nejbližších lidí, od těch, kteří by nám měli být podporou, držet nás vnáročných chvílích. Zamyslete se, jestli vám následující výroky nejsou povědomé:

•„Mám kvůli tobě vrásky, protože mě furt rozčiluješ.“

•„Vybourali jsme se kvůli tobě, protože jsi hrozně chtěl jet na návštěvu za Karlem.“

•„Jsme chudí, protože seš hroznej flákač.“

•„Zkazil jsi mi život, protože…“

Nedávno mi kamarádka popisovala situaci podobnou výše zmíněným výrokům. Přijela na návštěvu kosmdesátiletým prarodičům. Vždy je to podobné. Babička lítá po domě, vaří, uklízí aděda sedí utelevize. Má kamarádka, říkejme jí třeba Eva, si přisedne kdědovi na gauč ababička po chvíli donese kávu. Děda jen zabručí něco jako: „No, to to zase trvalo.“ Akdyž babička přijde se svým skvělým domácím štrůdlem, děda reaguje slovy: „To je zase sladký, že se to nedá skoro jíst.“ Babička to přejde, neřekne nic. Tentokrát to ale Evě nedalo azeptala se dědy, proč se kbabičce chová tak hrubě, proč ji ponižuje. Reakce ji zaskočila. Oba dva, děda ibabička, se vymezili ařekli, že spolu přece normálně mluví anikdo nikoho neponižuje. Evu vyzvali, ať není tak citlivá. Babička si dokonce povzdechla, že „ti dnešní mladí ničemu nerozumí“. Ale co takový přístup asi udělal sbabiččiným sebepojetím?

Ato je hlavní potíž verbálního násilí. Když se děje dlouhodobě, třeba když ho slýcháme od raného dětství, stane se pro nás normou. Připadá nám vpořádku, že nás ostatní ponižují, nikdy nás neocení anepochválí. Jaký dopad to ale asi má na naše sebevědomí asebeúctu? Snažím se představit si, jak by se takové neustálé poznámky podepsaly na mně. Věřila bych si pak, kdybych se do něčeho pustila? Měla bych chuť experimentovat azkoušet nové věci? Jak by se takové poznámky podepsaly na vás?

Zastrašování avyhrožování

Ve světě slov avýznamů existuje ještě jedna velmi ostrá zbraň – vyhrožování. Vyhrožování je taktika oblíbená ulidí, kteří chtějí držet otěže pevně vrukou anechtějí dělat ústupky, protože stačí málo – několik dobře zacílených slov – aoběť se stává snadno ovladatelnou. Vdůsledku se vyhrožování stává jedním znejúčinnějších nástrojů psychického teroru, který má schopnost nejen přetvářet mezilidské vztahy, ale idlouhodobě měnit kvalitu života těch, kteří jsou jeho cílem.

Ačkoli to může znít zvláštně, ivyhrožování může být zprvu neviditelné. Někdy se objevuje vběžné komunikaci ve formě nenápadných, ale manipulativních frází. Možná je taky znáte:

•„Pokud to neuděláš, asi si budu muset najít někoho, kdo to udělá.“

•„Když mi to neřekneš, už ti nikdy nebudu věřit.“

•„Pokud to neuděláš tak, jak chci, tak bychom spolu možná neměli trávit tolik času.“

•„Pokud tohle nezměníš, nevidím důvod, proč bychom měli pokračovat vnašem vztahu.“

•„Kdyby ti na mně opravdu záleželo, udělal bys to pro mě.“

•„Pokud to někomu řekneš, postarám se, aby ti nikdo nevěřil.“

•„Pokud to neuděláš, udělám ti ze života peklo.“

Nějakou takovou větu pravděpodobně někdy slyšel každý znás. Přiznávám se, že ijá jsem tyto věty říkala. Bylo to vmých prvních mladistvých vztazích, kdy jsem ještě neuměla komunikovat jinak. Rychle jsem ale zjistila, že takové výhrůžky mají následky. Arozhodně mezi ně nepatří ani důvěra, ani pocit bezpečí, které bych ve vztahu ráda měla.

Později jsem pochopila, že zastrašování používám jen proto, že si nevěřím dost na to, abych pojmenovala svoje opravdové potřeby. Nevěřila jsem ale ani partnerovi. Nevěřila jsem, že když ho oněco požádám bez výhrůžky, udělá to. Na místě by pak bylo spíše sdělení jako: „Když vidím, jak koukáš do mobilu aculíš se, vyvolává to ve mně obavy. Mám pak pocit, že si píšeš snějakou jinou dívkou.“ Ale tenkrát bylo snazší říct: „Když mi to neřekneš, už ti nikdy nebudu věřit.“ nebo „Kdybys mě miloval, tak bys mi to řekl.“

Proč je tak těžké pojmenovat své prožitky akomunikovat je čistě aneútočně? Aproč je tak těžké věřit druhé straně, že to snámi myslí dobře? Ktomu se ještě vrátíme později. Ještě se musíme zaměřit na další druh vyhrožování – na výhrůžky určené dětem.

Možná otom ani nevíme, ale dětem vyhrožujeme často, ato isvým vlastním. Děláme to skoro všichni, protože je to běžné. Zkuste se ale na chvíli vklidu zastavit, přečíst si tyto věty azaměřit se na to, co vlastně dítěti říkáme aco ho tím učíme.

•„Pokud nebudeš hodný, maminka bude smutná anebude tě mít ráda.“

•„Pokud budeš zlobit, Ježíšek ti nic nedonese.“

•„Pokud nebudeš jíst zeleninu, přijde za tebou bubák.“

•„Když to neuděláš, dostaneš na zadek.“

•„Pokud neuklidíš svůj pokoj, nepůjdeš na kreslení.“

•„Pokud nebudeš poslouchat, vezmu ti tvou oblíbenou hračku.“

Co je na tom špatně? Dovolte mi to trošku rozebrat. Podobnými větami vzásadě říkáme, že pokud dítě nebude přesně takové, jaké ho chceme mít, bude samo, opuštěné, nikdo ho nebude mít rád, amožná si dokonce zaslouží, aby ho někdo bil. Malé dítě tato přesvědčení přijme za své av dospělosti se snaží zavděčit všem okolo. Hlavně se snaží nebýt samo sebou, nedávat najevo, že něco nechce, že se mu něco nelíbí, že mu někdo nemá něco dělat.

Všichni potřebujeme, aby nás měli lidé rádi, to je základní potřeba nás všech. Člověk, který vdětství slýchal výhrůžky, zapře sám sebe anikdy se nevymezí, protože má pocit, že ho pak okolí nebude mít rádo. Neřekne partnerovi, že ho jeho chování zraňuje, neřekne šéfovi nebo otravnému kolegovi, že si zněj nemá pořád dělat legraci.

Výhrůžky voběti – ať už vdospělém člověku, nebo vdítěti – zasévají semínko strachu, které klíčí aroste. Pokud výhrůžky opakujeme, žije oběť vneustálém napětí av očekávání, že „něco přijde“. Nemůže se nikdy uvolnit anikdy se nebude cítit dostatečně vbezpečí, protože vždycky může přijít další výhrůžka astrach znásledků.

Já vím, že to zní extrémně. Vyhrožovat dítěti, že když bude zlobit, Ježíšek nepřijde, je běžná věc a„přece to dělá každý“. Myslím si ale, že je dobré přemýšlet otom, co tím vlastně našim potomkům říkáme aco je učíme. Ano, mnoho znich možná vyroste ahranice si zvládne nastavit itak. Ale některé to možná poznamená do konce života. Ostatně, kolik lidí okolo vás si umí vymezit achránit své hranice? Ato třeba ipřed autoritami? Kolik zvašich přátel se vymezí vůči vlastnímu šéfovi, když snimi nejedná úplně fér, akolik znich nic neřekne apak si raději postěžuje vhospodě nebo doma? Vmém okolí těch odvážných moc není. Ato je škoda.

Negativní nálepkování

Verbální násilí zahrnuje rovněž negativní nálepkování. Co to je? Pojďme si to jednoduše vysvětlit. Lidi okolo nás si třídíme do kategorií. Tomu nalepíme na čelo imaginární nálepku snápisem „sympoš“, ten zas dostane nálepku „srab“, jiný možná nálepku „gay“ adalší třeba „tupec“. Pravděpodobně znáte někoho snálepkou „doktor“, „učitel“ nebo třeba „řidič autobusu“. Tohle nálepkování je přirozené, děláme ho všichni. Ulehčuje nám život. Bez něj bychom strávili hodiny ahodiny přemýšlením nad tím, kdo je kdo aco od něj můžeme asi čekat za chování. Efektivnější je po pár okamžicích zařadit člověka do kategorie „tupec“, protože pak už nikdy nemusíme dlouze přemýšlet otom, jestli ho máme oslovit sžádostí opomoc.

Tyto mechanismy jsou přirozené apopisuje je např. teorie sociální identity vytvořená britskými sociálními psychology Henrim Tajfelem aJohnem Turnerem vsedmdesátých aosmdesátých letech 20. století.2

Každý znás se pohybuje ve společnosti, která je plná skupin – pracovní kolektiv, dobrovolní hasiči, krasobruslařky, rodina atd. My chceme do některých skupin patřit abýt jejich součástí, tomu říkáme ingroup. Pro mě jsou to třeba skupiny jako čeští terapeuté, školní psychologové, rodina Sladkých či cvičenci jógy. Zároveň existují skupiny, do kterých patřit nechceme nebo prostě nepatříme, tzv. outgroup. Umě to jsou zase skupiny jako rasisti či odpůrci homosexuálů. Abychom poznali, do kterých skupin chceme patřit ado kterých ne, používáme tři mechanismy – kategorizaci, identifikaci asrovnávání.

Nálepkování je sice přirozené, ale také velmi nebezpečné asvým způsobem se sním setkáváme všichni. Ať už zpozice nálepkujícího, nebo onálepkovaného. Jaké nálepky máte vy? Ajak vás ovlivňují? Jste žena/muž? Zaměstnanec/podnikatel/nezaměstnaný? Jste vtipálek?

Skyberšikanou se potkávají nejen děti, ale idospělí

Pasivně agresivní komunikace

Verbální násilí vnejbližších vztazích

Oběti verbálního násilí

Dopady slov na muže aženy

Tři, dva, jedna. Rozmyšleno? Podívejme se na výsledky výzkumu.

•„Neměla by ses tak rozčilovat, zas máš krámy, co?“

Verbální afyzické násilí