Luděk Kubát

Oko za oko

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Luděk Kubát, 2025

Obálka © Ivana Dudková, 2025

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1887-4 (epub)

ISBN 978-80-279-1888-1 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Věnuji manželce Jitce a celé naší velké rodině

1

Jazyk se jí lepil na patro, v uších se ozývalo nepříjemné pískání, ale vůbec nejhorší bylo, že neviděla. Je to sen? Chtěla zvednout ruku a protřít si těžká víčka, ale nešlo to. Honem se z toho snu probudit. Znovu se pokusila zvednout ruku. Proč to nejde?

„Au!“ zakřičela, když pohnula hlavou a vytrhla si pár vlasů i s kořínky. To nebyl sen. Pokusila se znovu pohnout hlavou, ale tentokrát opatrněji. Centimetr doprava, centimetr doleva, dál to nešlo. Hlavu měla zafixovanou nějakou lepivou páskou, podle kyselého zápachu to vypadalo na izolepu, stejnou, jako používala v expedici v porcelánce, když oblepovala kartony s křehkým porcelánem. Co se jí, proboha, stalo?

Několikrát za sebou rychle zamrkala. Trochu si oddechla, když kousek před sebou zahlédla uzoulinký, vodorovný proužek světla. Sláva, nejsem slepá.

Zacloumala rukama, ale i ty byly připevněny lepicí páskou. Stejně tak nohy, když se chtěla zvednout.

Rezignovaně klesla zpátky. Co tu dělám? To je nějaká hra? Jestli ano, tak pěkně pošahaná. Jestli to má na svědomí Marcel, tak ať si mě nepřeje.

„Koukej mě odvázat!“ zaječela. „A rychle!“

Jako by světlo reagovalo na hlas. Až ji zabolelo, když se naproti ní rozzářila silná žárovka.

Zavřela světlem poraněné oči a až za chvíli je začala pomalu otvírat. Před ní stál stolek, podobný těm, na kterých obědvali v podnikové jídelně, když ještě fungovala, a na něm černá obdélníková krabice s tmavým displejem. Za ní nějaký objekt přikrytý bílým plátnem. Dva metry za stolem dveře bez kliky. Na zdi vedle dveří několik černobílých fotografií, na nich poznala Johna Lennona, Boženu Němcovou a Einsteina s vyplazeným jazykem, ostatní portréty jí nic neříkaly.

Stočila oči na levou stranu. Betonová zeď. To samé na straně pravé. Okno žádné, pokud není za ní. Strohá místnost jí nic nepřipomínala. S Marcelem bydlela v garsonce a sklep žádný neměli, tak kde to, sakra, je.

Hlavou pohnout nemohla, tak alespoň sklopila oči a bylo to přesně, jak předpokládala. Obě předloktí měla přilepená hnědou izolepou k područkám dřevěné židle. Dolů k nohám už nedohlédla, ale i ty musely být podle lepkavého pocitu uvězněny stejně jako ruce. Oblečena byla v bílém nemocničním mundúru a zadek se jí nějak divně propadal do sedadla. Jestli to budou ty jeho podělané erotické hrátky, tak máš, chlapečku, utrum. I když, ona pár týdnů taky.

„Kde jsi, mizero!“

Po půl hodině, co se snažila marně dostat z pout, rezignovala. „Marceli,“ zaškemrala, „tak už mě konečně pusť. Potřebuju čurat.“

Náramkové hodinky jí nechal. Třináct dvacet.

Ve čtrnáct hodin zaječela: „Potřebuju na záchod!“ Ve čtrnáct deset konečně někdo zasunul klíč do zámku a do místnosti vstoupila žena v bílém plášti.

Okamžitě si uvědomila, o koho se jedná. „Co to děláte?“ vyjekla. „Proč jsem připoutaná?“

„Pšt,“ žena si přiložila prst k ústům a přešla ke stolu. Obrátila se k dívce zády a začala mačkat knoflíky na černé krabičce. Když byla hotova, poodstoupila.

„Co to je?“ zeptala se dívka, když pohlédla na funkční displej a na něm čísla: 720:59:59.

Žena opět přiložila ukazovák ke rtům a sledovala své hodinky.

Dívka třeštila oči, netušila, co je to za hru. Pokud to je hra.

Uplynulo několik nekonečných minut a konečně se bílá postava hnula. Postavila se tak, aby dívka viděla, a stiskla na krabičce jedno z tlačítek. První dvojčíslí napravo se dalo do pohybu. 58… 57… 56… 55…

Odvrátila zrak, když se ozval přidušený hlas. „Už chápeš?“

„Co mám, proboha, chápat?“

Pochopila, když žena sňala bílé plátno, které krylo skleněný válec. V zakalené tekutině se vznášel jakýsi cucek beztvaré hmoty, a nebýt několika čísel napsaných na izolepě nalepené na skle, netušila by, o co se jedná. Začala křičet.

2

„Tak, Pepane,“ řekl rozšafně zavalitý muž v uniformě, „doufám, že tě tady už nikdy neuvidíme.“

„Ty roky strávené tady mně bohatě stačily,“ zabručel Josef Pilníček, přebírající si věci, které před třemi lety, jež vyfasoval natvrdo, ukládal do papírového pytle službukonající dozorce. Osm měsíců mu bylo odpuštěno vzhledem k jeho dobrému chování.

„Měl by sis raději změnit jméno,“ zasmál se bachař, „to tvoje tě k tomu přímo předurčuje.“

„Nechte si to, jo,“ loupl po něm Josef očima. „Já se taky nesměju tomu vašemu. Dráb. Opravdu příhodné jméno.“

„Náhodou jsem se k tobě choval slušně, ne,“ zasmál se strážmistr Karel Dráb, „rákoskou si nikdy nedostal, střechu nad hlavou jsi měl, pětkrát denně jídlo, zdravotní vycházky, i zuby ti spravili zdarma, co by za to dali normální lidi, a ještě ke všemu si odnášíš peníze.“

„Almužnu,“ zamumlal Josef, ode dneška, podle Drába, normální člověk.

„Tak si to zkontroluj,“ vyzval jej strážný, „abys nás náhodou nehnal k ombudsmanovi, že jsme tě vošulili,“ začal se smát, až se mu třásl dvojitý podbradek.

„Vtipné, opravdu vtipné,“ zašklebil se Josef Pilníček a přepočítal si za více než dva roky vydělané peníze. Že se nestyděj, tuhle sumu si kolikrát vydělal za pět minut.

„Co práce?“ změnil strážmistr téma. „Co máš v plánu? Myslím, že s tvým talentem nebudeš mít problém.“

„Trochu se rozkoukám a pak uvidím,“ odvětil Pilníček. „S tímhle dlouho nevyžiju.“

„Tak, Pepane, sbohem,“ napřáhl Karel Dráb pravici, „třeba se někdy uvidíme, ale ne tady,“ dodal a předal Josefa Pilníčka strážnému, který propuštěného nasměroval k bráně.

„Zlaté ruce má Pepan,“ řekl později Dráb strážnému, když se spolu posadili v malé útulné místnosti. „Jen by je měl používat na něco jiného než na otvírání zámků. Jsem zvědav, jestli ho tu ještě někdy uvidíme.“

„Vsadíme se?“ řekl strážný. „Já si myslím, do roka a do dne ho tu máme jak na koni.“

3

Teď už svobodný Josef Pilníček se zastavil na parkovišti před všehrdským nápravním zařízením a zhluboka se nadechl. Sice trávil každý den dvě hodiny na čerstvém vzduchu, ale tohle bylo něco jiného. Pár metrů ho dělilo od zdi, ale vzduch voněl úplně jinak. I ptáci zpívali nějak radostněji.

S batohem přes rameno ještě chvíli postál, nasával svobodnou atmosféru a pak vykročil. Neohlížel se, pouze za zády vystrčil pravý prostředník.

Asfaltová silnice ho navedla k výpadovce na Chomutov, který byl vzdálen něco kolem sedmi kilometrů, a Josef se ani nesnažil stopovat, stejně by mu nikdo nezastavil. Rád se projde.

Nespěchal, slunce příjemně hřálo, a tak se do Chomutova dostal až po dvou hodinách. V restauraci na náměstí si koupil malé pivo, vypil ho na stojáka a pak zamířil na vlakové nádraží, kam právě přijížděl rychlík z Prahy. Stačil si zakoupit lístek a za dvacet minut ho vlak vyklopil na kláštereckém nádraží. Byl zpátky doma.

4

Kapitánovi Petru Beránkovi končila dovolená, kterou trávil, stejně jako posledních pár let, v překrásném hrázděném domě kousek od Ostrova nad Ohří. Ten obýval můj tchán, také policista, ovšem v důchodu, kapitán Jerman.

Zaparkovali jsme vůz před vrátky. Ty byly odemčené, ale domek uzamčený, takže jediné místo, kde mohl on a děda být, bylo u řeky Ohře, která líně protékala sto metrů odtud.

Šárka odemkla, já jí pomohl přenést z auta naše věci a pak jsem se s dětmi vydal na místo, kde ti dva měli své rybářské stanoviště.

Stejná situace jako obvykle. Pruty nahozeny a oba spokojeně oddychovali v plátěných křesílkách. Mezi nimi měli roztažený obrovský slunečník. Několik prázdných lahví od piva, poházených kolem nich, mluvilo za své.

Chtěl jsem je překvapit, ale děti mě předběhly.

„Ahoj dědo, ahoj strejdo,“ zahalekaly těsně u „spánkoviště“.

„Fuj,“ odplivl si Beránek. „Nepřejte si mě, jestli mně vyrazí opar.“

„Nebuďte nevrlý, komisaři,“ přivítal jsem se s ním.

„Zdravím, dědo,“ pozdravil jsem tchána.

Petr Beránek si posunul z čela slamák a uchopil nejbližší lahev. „Teplý jak…“ nedopověděl, třebaže obě naše ratolesti čekaly na zbytek věty.

„Co jste tu, proboha, celý ten čas dělali,“ pokáral jsem ho. „Jste bílej jak pracovník kadaňské kaolinky. Chodil jste vůbec na sluníčko?“

„Slunce mně nic neříká, mistře,“ odpověděl. „Nejsem sebevrah, nechci se spálit. Přinejmenším.“

„Tak už vám to končí, co?“ řekl jsem trochu škodolibě. „Zase do rachoty, ale nebojte, v Klášterci je klid. Zločinci si asi taky vzali volno, ale žádné obavy. Pokud by se něco přihodilo, vzal bych si to na starost a možná bych to vyřešil dřív než vy.“

„Vtipnej,“ ušklíbl se Beránek a povstal. Sklonil se k vodě, vytáhl vezírek a obličej se mu protáhl. „To už jsme to všechno vypili?“

Děda pokrčil rameny. „Už to tak, kamaráde, vypadá a ve sklepě už není ani ň.“

„Radši si to ukliďte,“ vyzval jsem je. „Za chvíli je tu Šárka.“

Ani necekli a svorně sesbírali skleněnou baterii a Beránek lahve prozatím ukryl do rákosí. „Pak to, mistře, ukliďte,“ přikázal mi. „Až odjedu.“

„V baráku není žádné pivo,“ ozval se zpovzdálí Šárčin hlas. „Měla jsem na jedno chuť.“

Škodolibě jsem si zamnul rukama, ale když jsem viděl jejich ztrápené obličeje, slitoval jsem se nad nimi a vrátil se do domu, popadl prázdnou přepravku, naskládal do ní lahve, naložil je do auta a zajel do Ostrova, kde byl nejbližší supermarket.

Když jsem se vrátil, děda seděl s dětmi pod ořešákem a kapitán Beránek byl pryč. „To si troufal řídit auto?“ zeptal jsem se dědy. „Vždyť požil.“

„Neměj, Ctirade, strach,“ uklidňoval mě, „to jsme nevypili všechno dneska, od rána měl jen jedno. Je soudnej, věděl, že až přijedete, pomašíruje zpátky. A beztak foukal do testeru.“

Tušil jsem to, Beránka jsem už za ta léta poznal. Pod vlivem alkoholu by si za volant nikdy nesedl.

Popadl jsem přepravku s pivem, jedno pro Šárku jsem uložil do lednice a ostatní odnesl do sklepa. Šárka mezitím udělala jednoduché těstoviny, po nich si šel děda opět odpočinout do křesla u řeky a my vyrazili k jezírku. Kopec jsme zvládli v rekordním čase a Markéta s Martinem pelášili, aby byli u jezírka první.

Návštěvu tohoto skvostu, o kterém se moc nevědělo, jsme už absolvovali nespočetněkrát, ale pokaždé, když se přede mnou objevila ta neskutečná krása, mohl jsem jen sepnout ruce. Vodní plocha měnící barvu podle toho, jaká byla obloha nad ní, příkré skály, na kterých rostly uzlovité borovice, jejichž větve se splétaly mezi sebou a vytvářely nad vodní hladinou téměř gotickou klenbu.

Slunce probodávalo vodu svými paprsky pouze okolo poledne, takže ta se nemohla dokonale prohřát, a proto jsme se nikdy ve vodě dlouho nezdržovali. Dvacet metrů na druhou stranu, dvacet nazpátek a pak honem na deku. Když jsme sem přivedli děti poprvé a pokoušeli je svlažit, ječely, že kdyby nás slyšela sociálka, tak nám je odeberou. Ten rok se ještě do vody neodvážily, ale napřesrok byly odvážnější a nyní už plavou na druhou stranu a zpět s námi. Mimoto tu máme připravené ohniště a v jeskyni opodál hromádku suchého dříví, takže když jim je zima, rozděláme oheň a opečeme si buřty.

To platí i o dnešku. Hupsly do vody, za pět minut byly zpátky a já mezitím rozdělal oheň a poté, co se rozhořel, jsme si se Šárkou udělali jeden okruh a pak jsme jektající zuby usedli u ohýnku.

„Je tu krásně,“ řekla Šárka s dekou přes ramena a obhlížela okolí.

Hlavou mi kmitla vzpomínka, jak mě sem přivedla poprvé. Byl jsem tehdy jako očarovaný.

„Už je to deset let,“ zašeptala, aby neporušila ticho, které se kolem nás rozprostíralo.

„Čteš mi myšlenky,“ zašeptal jsem stejně jako ona.

To nádherné ticho přerušila dost hrubá nadávka z Markétiných úst, které spadl buřt do ohně. Poté, co jsem ho bleskurychle ze žhavého popela vyndal, jsem si šel svlažit popálené prsty do studené vody. Aspoň k něčemu je ta ledárna dobrá.

„No, dneska tu asi dlouho nebudeme,“ prohlásila Šárka, když jsme od Karlových Varů zaslechli zaburácení hromu.

Nemýlila se, během půl hodiny se začalo zatahovat, tak jsme v předtuše, že bude pršet, uhasili oheň, popadli věci a spěchali dolů k dědovi. Docela se ochladilo, takže jsme všichni uvítali praskot polínek v krbu. Markéta s Martinem se natáhli s knížkou na houni před krbem a my se usadili s lahví vína v křeslech.

„Je tady krásně,“ zašeptala Šárka dnes už podruhé.

„Ať žije dovolená.“

5

„Holčičko, asi budeš mít problém,“ řekla naštvaně Marie Pavlů, když zvonila a pak i klepala na dveře.

„Dost velký problém.“

Ač strávila v pracovním procesu víc než čtyřicet let, se svým důchodem nebyla vůbec spokojená, a proto, když jí bylo nabídnuto, že by si mohla přivydělat jako kontrolorka lidí v nemocenském stavu, neváhala. Nemocných lidí bylo pořád dost, a když dvakrát do roka propukly chřipkové epidemie, to si mohla nohy ušoupat, ale jí to ani trochu nevadilo. Většina pacientů se chovala slušně a neměla žádné připomínky, když je vytáhla z postele, a těch pár jedinců, kteří byli nepříjemní, odkázala do patřičných míst.

Hanu Stříbrnou navštívila tento týden už podruhé a stejně jako při první návštěvě se nedozvonila. Rozepnula tašku, vyndala bloček s doručenkami a jeden lístek vyplnila. Poputuje do poštovní schránky a milá slečna Stříbrná, až se uráčí si ho vyzvednout, bude mít co vysvětlovat, pokud nebude chtít přijít o nemocenské dávky, a v horším případě se může stát, že zaměstnavatel nebude tolerovat její výmluvy, a klidně se může stát, že holka přijde o práci.

S lístkem v ruce ještě zazvonila u vedlejších dveří.

„Dobrý den, paní Roubíková,“ pozdravila ženu, která okamžitě otevřela.

„Také přeji,“ odpověděla žena přibližného věku jako Marie. „Já nemarodím.“

„Nás nemusí nikdo kontrolovat,“ zasmála se Marie.

„My máme důchod jistý.“

„No, doufejme, doufejme,“ pravila důchodkyně a načala téma nízkých důchodů a nekřesťanských cen v obchodech a vzápětí přeskočila ke zvyšujícím se nájmům a energiím. „Asi budu muset hledat něco jako vy,“ ukončila zbytečnou debatu. „Kvůli tomu tu asi nejste, že?“ zeptala se.

„To máte pravdu,“ odpověděla Marie. „Jsem tu už podruhé a slečna Stříbrná neotvírá, neviděla jste ji náhodou?“

„Tak s tím vám nepomůžu,“ zavrtěla hlavou paní Roubíková. „Naposledy jsem ji viděla, počkejte,“ přiložila si ukazováček k nosu. „Dneska máme pátek, tak to bude v pondělí, jo v pondělí, pošťačka mi přinesla balík a slečna zrovna zamykala dveře. Pozdravila a připadala mně nějaká bledá, přepadlá, chtěla jsem se jí zeptat, jestli jí nemůžu pomoct, ale ona šla hned ke schodům, výtah byl, stejně jako dneska, rozbitý, takže musela šlapat sedm pater. Jo a trochu pajdala.“

„A co ten její?“ zeptala se ještě Marie.

„Tak toho jsem taky neviděla od neděle, to vytíral chodbu. Sice je to takovej frajírek, ale o chodbu se stará, to se musí nechat, což se o tamté čúze,“ ukázala na protější dveře, „říct nedá, ručičky by se jí umazaly, fifleně. Zamete si jen přede dveřmi, a na ostatní kašle.“

„Tak já už budu muset jít,“ přerušila Marie její nářky, „mám toho ještě dneska dost.“

„Kdyby náhodou potřebovali nějakou výpomoc,“ volala na ni paní Roubíková, „klidně bych chodila jako vy.“

„Zeptám se,“ ozvalo se z patra.

V přízemí Marie Pavlů odklopila poklop u poštovní schránky, na které byla napsána jména Hana Stříbrná a Marcel Holý, a nakoukla dovnitř.

„Nevyzvedla si ani první upomínku,“ podivila se, když na dně schránky uviděla lístek, který do ní vhodila před třemi dny. „Můro jedna,“ zahučela a vhodila dovnitř druhý lístek.

6

„Tak vás pěkně vítám, pane kapitáne,“ přivítala Veronika Bělunková Petra Beránka, když se dostavil v sobotu na oddělení.

„I já přeju krásný, ničím nerušený den,“ odpověděl.

„Abychom to nezakřikli,“ dodal a zamířil do kanceláře.

Stůl byl, díky Šárce, kterou vystřídal, uklizený, což se v opačném případě nestávalo.

Opřel se v pohodlném křesle a přemítal, co dělat. Byl víkend, pár restů, které odložil, než si vzal dovolenou, nebylo až tak důležitých, ale doma ho nic nedrželo, takže usoudil, že tady mu bude líp.

„Nedáte si kávu?“ zeptala se Veronika, která k němu opatrně nakoukla.

„Ani snad ne,“ zavrtěl hlavou. „Dám si pár dní pauzu, pak nás zase bude Šárka zásobovat jejich životabudičem. A co vy, Veroniko, něco nového? Kdo vám o víkendu hlídá kluky?“

Strážmistryně byla svobodná matka s dvěma chlapci, ale jak je, tak práci zvládala na jedničku. „Abych se přiznala, pane kapitáne,“ trochu se zapýřila, „sama už nějakou dobu nejsem.“

„A nepovídejte a kdo je ten šťastlivec?“ vyzvídal.

„Doufám, že to není nikdo od nás.“

Věděl, že strážmistr Václav Jelen, známý klášterecký casanova se pokoušel několikrát svou kolegyni sbalit, ale ta ho vždy odkázala do patřičných mezí.

„Ještě to,“ zasmála se, „policajta. Jirka je učitel na druhém stupni.“

„Tak to by měl mít děti rád.“

„No, říkal, že si nemůže na žáky stěžovat, prý ho mají rádi. Dokonce byl loni nominován na Zlatého Amose.“

„Hlavně, aby si rozuměl s těmi vašimi,“ uchechtl se Beránek. „Jsou to pěkná kvítka.“

„Jednou za čtrnáct dní je u nás veselo,“ zazubila se Veronika. „Jirka přivede své dva kluky, je totiž rozvedený a mají střídavou péči.“

„Tak to vám tedy nezávidím,“ prohlásil kapitán Beránek. „Ale svědčí vám to. Opravdu.“

Zadrnčel zvonek.

„Já to vyřídím,“ řekla Veronika a vrátila se do své pracovny. „Je tu nějaký pan Holý,“ zavolala.

„Co potřebuje?“

„Někoho kompetentního.“

„Tak to budu asi já,“ prohlásil Beránek. „Přiveďte ho, prosím.“

7

„Tak, co máte za problém, pane Holý?“ zeptal se kapitán Beránek poté, co se asi třicetiletý návštěvník představil, a vyzval jej, ať se posadí.

„Ztratila se mi přítelkyně,“ odpověděl rozpačitým hlasem. „Hana Stříbrná.“

„Jak to myslíte, že se ztratila?“

Mladík zvedl rezignovaně ruce a pak je položil na kolena. „Včera k večeru jsem se vrátil domů, a Hanka nikde. Pokoušel jsem se s ní telefonicky spojit, ale mobil je hluchý. A hluchý už je několik dní.“

„Počkejte, pane Holý,“ zarazil jej Beránek. „Ona se nehlásí několik dní? Proč jste tedy přišel až dnes?“

„Já vám to, pane kapitáne, vysvětlím,“ odpověděl Holý. „Jsem profesionální voják, četař, a sloužím kousek odtud,“ ukázal palcem za sebe. „Nahoře na Doupově. Přes týden jsem ve vojenském prostoru a na víkendy jezdím domů. Do služby odjíždím z domova vždy v neděli večer a vracím se, pokud si na nás velitelství něco nevymyslí, v pátek odpoledne.“

„To platilo i tento týden?“

„Přesně tak. Původně jsem si chtěl vzít na pondělí dovolenou a doprovodit Hanku k lékaři, kde byla objednaná na kontrolu, ale ona byla proti, že to zvládne sama, prý si mám dovolenou šetřit, chceme jet ke konci roku do Egypta. Takže jsem jako obvykle odjel večer, něco po sedmé hodině a v kasárnách jsem byl kolem osmé. Ještě jsem jí zavolal, že jsem dorazil, a pak jsme spolu mluvili druhý den dopoledne, než šla k lékaři. Po prohlídce se ozvala, a to bylo naposled, co jsem s ní mluvil. Pak jsem se jí pokoušel dovolat v úterý, ve středu a ve čtvrtek, ale mobil byl stále vypnutý.“

„Proč jste, pane Holý, za ní nejel?“ divil se Beránek.

„Je to přece kousek.“

„No právě, pane kapitáne, to je ten průser,“ odpověděl nešťastně, „v úterý naše četa odjížděla na Moravu a vrátili jsme se až dnes ráno.“

„Nemůže být u nějaké kamarádky nebo u rodičů?“

„Rodičům jsem volal, u nich není a stejně tak u známých, tedy, u těch, které znám,“ odpověděl. „A proč by vypínala mobil?“

„Zeptat se musím,“ řekl Beránek, „nepohádali jste se, než jste odjel?“

„To ne,“ zavrtěl hlavou, „ještě jsme spolu probírali naši dovolenou a hledali na internetu nejpřijatelnější destinace.“

„A ještě,“ Beránek trochu zaváhal, „omlouvám se, ale nemohla třeba někoho mít?“

„To jako myslíte nějakou bokovku?“ Vypadal docela naštvaně. „Tak to je vyloučené, máme se rádi,“ trochu se zarazil a poškrábal se na bradě. „Pane kapitáne, je tu ale jeden problém. Zmizel její kufr a nějaké oblečení a taky cestovní pas, o ostatních dokumentech nemluvím, ty měla s sebou, když šla k lékaři. Občanku, zdravotní kartičku a kreditní kartu.“

Tak, to ti, chlapče, asi pláchla, exotická dovolená bude pravděpodobně v prachu, napadlo Beránka, ale nahlas se nevyjádřil.

„Takže existuje, pane Holý, možnost, že si někam vyrazila. Já bych ještě počkal, určitě se vám dříve nebo později ozve.“

„Ne, to je nepravděpodobné,“ trval si na svém Holý, „to by mi neudělala.“

„Dobře,“ povzdechl si Beránek, „máte její fotografii?“

Četař Holý vytáhl mobil. „Tahle bude vyhovovat?“ ukázal Beránkovi smějící se dívku.

„Určitě,“ souhlasil, „přepošlete mi ji.“ Nadiktoval Holému svoje číslo. Zobrazil si snímek, když mu mobil zapípal. „Zkuste ještě zavolat,“ vyzval mladíka, který mu bez prodlení vyhověl.

„Nic,“ zavrtěl Holý hlavou. „Hluchý.“

„Potřeboval bych jméno lékaře, u kterého byla vaše slečna objednaná,“ zeptal se Beránek.

„K obvodnímu nešla, měla nějaké ženské problémy, byla objednaná na gynekologii.“

„Jeho jméno víte?“

„Tak to bohužel,“ odpověděl, „ale má ordinaci na zdejší poliklinice.“

„Tak to nebude problém zjistit,“ řekl Beránek.

„Že ji, pane kapitáne, najdete?“ zeptal se třesoucím se hlasem.

„Uděláme pro to všechno, nemusíte se obávat. Až budeme vědět něco víc, samozřejmě se s vámi spojím, číslo na vás mám.“

„Já zavolám našemu veliteli a pokusím se vyžebrat nějaké volno,“ prohlásil Holý.

„Já si myslím, že je to zbytečné,“ řekl mu Beránek.

„Radši si dovolenou šetřete, tady byste stejně nebyl nic platný. Dáme vám brzy vědět.“

„Děkuji moc, pane kapitáne,“ stiskl mládenec Beránkovi ruku.

„Veroniko, vyprovoďte pana Holého.“

Pak se posadil za počítač. „A je po klidu,“ zavrčel a dal se do práce.

8

576:13:42… 41… 40…Vzhledem k tomu, že její hlava byla pevně utěsněná mezi dvěma madly a čelo přelepené izolepou, měla, ač nechtěla, před očima skleněný válec, a přestože po většinu dne oči klopila nebo přivírala, ta věc se jí vryla hluboko do sítnice. Pouze v noci, kdy ji zahalila milosrdná tma, si mohla na pár hodin od té věci odpočinout. Ovšem, když se v noci probudila, a to se stávalo častěji a častěji, první, co spatřila, byl odpočítávaný čas.

Co se stane, až se na displeji objeví samé nuly? A co se stane s ní?

První den i kousek noci prokřičela, přestože jí věznitelka naznačila, že je to úplně zbytečné, nikdo ji neuslyší, a nemá cenu se zbytečně unavovat. Pak začala vyhrožovat a nakonec prosit, ať ji pustí, že to nikomu neřekne. Odpovědí jí byl ledový pohled a poklepání ukazováčku na skleněný válec.

Třikrát denně jí rozlepila pravou ruku, aby se mohla najíst. Na záchod ji nepouštěla. V židli bylo vyříznuto sedadlo a ona potřebu vykonávala do kýble, umístěného pod židlí. Ruku si poté mohla opláchnout v lavoru.

Pokoušela se zjistit, co s ní zamýšlí dělat, ale nikdy se odpovědi nedočkala. A čas plynul.

570:51:18… 17… Co se stane za 570 hodin?

9

„Pepíku!“

Asi čtyřicetiletá žena s nelíčeným údivem hleděla na Josefa Pilníčka, který stál na zápraží domu a culil se jak měsíček.

„Tak už mě, ségra, pustili,“ rozesmál se, „za dobré chování. Můžu dál?“

Přistoupil k ní a objali se.

O čtyři roky starší Anna Heřmanová chytila bratra za ruku a popostrkovala ho do kuchyně. „Ani se tě nebudu ptát, jak ses měl,“ řekla, když před něj postavila čtvrtlitrový hrnek kávy a nakrájenou bábovku.

„Aničko, není o co stát,“ odpověděl s plnou pusou.

„Výborná,“ pozvedl oči ke stropu. „Proto jsem ani nechtěl, abys za mnou jezdila. Kde máš Marcelu?“

„Sbírá jablka v Itálii a představ si, za dva měsíce si holka vydělá víc než já za půl roku, ale to víš, studia jsou drahá, sama bych to nezvládla.“

„A co Milan, platí na ni?“

„Ale to zas jo, je to přece jeho dcera.“

„Hele,“ Josef položil ruku na její, „říkal jsem ti, že pokud budeš potřebovat, můžeš si vzít z mých peněz, které jsem převedl na tvou kreditku, jsme přece rodina.“

„Já vím, že jsi hodnej, ale zatím to zvládám. Vezmi si ještě,“ přisunula k němu talíř. Nemusela ho pobízet.

„A co hodláš dělat?“ zeptala se ho, když se blaženě opřel o opěradlo židle.

„Budu makat. Vojta mně slíbil, že můžu příští tejden zase u něj nastoupit.“

„Tak to je fajn,“ usmála se Anna, „automechanik jsi dobrej.“

„Dobrej?“

„Výbornej. Co byt?“

„Něco si najdu.“

„To nepřichází v úvahu,“ prohlásila rázně. „Budeš bydlet tady, alespoň pro začátek,“ dodala, když spatřila, jak se zamračil. „Jsem v baráku sama a mužská ruka se hodí.“

„Dobře,“ souhlasil Josef, „ale budu ti přispívat a žádné řeči.“

„Tak pojď, ty prevíte,“ řekla něžně, „ukážu ti tvůj pokoj.“

10

V pondělí dopoledne vystoupal Petr Beránek po schodech do prvního patra klášterecké polikliniky a namířil si to na konec chodby. Odhodlaně stiskl kliku dveří, na kterých na vyleštěné mosazné destičce bylo vyryto:

Gynekologická ordinace

MUDr. Vojtěška Zapletalová

Sestra: Václava Wassermannová

Když přejel pohledem pětici žen od patnácti do sedmdesáti let, které na něj, třebaže slušně pozdravil, udiveně hleděly, už tak odhodlaně nevypadal.

„Já jen… tady … totiž, potřebuji se na něco zeptat. Doktorky,“ vykoktal ze sebe. Kupodivu, ani jedna neprotestovala, zřejmě návštěvu lékaře oddalovaly co nejvíce.

„Radši neklepejte,“ zarazil jej hlas jedné z těch mladších, „nemají to moc rádi.“

Poděkoval a opřel se o zeď hned vedle dveří. Sklopil oči k dlaždičkám na podlaze a proklínal Šárčinu dovolenou. Ona by se tu cítila rozhodně lépe než on.

Začal počítat bílé dlaždičky mezi tmavými a jeho oči klouzaly od jeho bot k botám naproti. Ještě že žijeme ve věku mobilních telefonů, říkal si, když si nenápadně prohlížel plejádu čekatelek na vyšetření. Všechny do jedné třímaly v rukou své miláčky a jezdily prsty po displejích, takže nehrozilo, že se ho budou vyptávat, co zde pohledává.

Konečně zaslechl za dveřmi tlumený hovor a pak, kupodivu, i smích. Že by to byla až taková sranda, pomyslel si, ale to už se dveře otevřely a vyšla z nich atraktivní blondýna a za ní trochu postarší sestra.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10