Alchymistova šifra
Znamení moru

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Kevin Sands

Alchymistova šifra – Znamení moru – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Objev takto zajímavé skutečnosti nebyl cílem mého posledního pokusu, nicméně, jak mistr Benedikt vždycky říkal, člověk nikdy neví, co ho přivede k průlomu. Ačkoliv to, jak Tom vykulil oči na plameny šířící se po hlavě vycpaného ježka na okenním parapetu, mě přimělo k úvaze, že nešlo ani tak o „průlom“, jako spíš o „zádrhel“.

Na svou obranu musím uvést, že jsem Harryho podpálit nechtěl. Tenhle argument ale samozřejmě pro Toma nebude mít žádnou váhu. Ty nikdy nechceš nic zapálit, řekl by, založil by si ty svoje obří ruce na prsou a probodl by mě pohledem. A přesto se to děje v jednom kuse.

Začalo to, jako vždycky, nápadem. A tím, že jsem neposlouchal hlas, který mi našeptával: Tohle je špatný nápad.

1. kapitola

„Tohle je špatný nápad,“ řekl Tom.

Díval se na zařízení na konci ponku úkosem, jako kdyby mu mohlo vydloubnout oči, pokud by se na ně podíval přímo.

„Ještě nevíš, co to dělá,“ namítl jsem.

Tom se kousl do rtu. „Jsem si docela jistý, že to ani vědět nechci.“

Vynález vypadal docela… no, divně. Byl dvanáct centimetrů vysoký, s vybouleným vrcholem na úzkém svislém válci zabaleném do složeného papíru. Horní část zařízení balancovala na třech dřevěných nožkách. Od dolní vedl knot dělostřelecké rozbušky.

„Vypadá to jako houba,“ řekl Tom. „S ocasem.“ Couvl od ponku. „S hořlavým ocasem.“

Trochu mě to zamrzelo. I když vynález vypadal zvláštně, byla to ta nejdůležitější věc, jakou jsem kdy vyrobil. Všechno ostatní vybavení lékárnické dílny – keramické džbány, tvarované skleněné nádoby, lžíce, poháry, hrnce a kotlíky – ležely vyskládané na postranních lavicích, studené a čisté. Ve vzduchu visela jen jemná vůně přísad a lektvarů. I obří pec tvaru zploštělé cibule v koutě byla studená. Protože tohle byl výtvor, který zachrání můj obchod.

Hrdě jsem ho zvedl. „Blackthornův vykuřovač domovů! Zaručeně vám… ehm… vykouří domov. Na tom sloganu ještě musím zapracovat…“

„Měl bys spíš zapracovat na svém mozku,“ zahučel Tom.

Teď už zacházel příliš daleko. „Mé vynálezy dělají přesně to, co dělat mají.“

„Já vím,“ přikývl Tom. „To je ten problém.“

„Ale… podívej.“ Položil jsem vykuřovač domovů zpátky na ponk – opatrně – a ukázal jsem mu svůj nákres na rozvinutém pergamenu.

„Je to jako ohňostroj,“ řekl jsem, což při zpětném pohledu patrně nebyl nejlepší začátek.

„Zapálíš dolní rozbušku. Střelný prach ve spodní části vymrští vršek do vzduchu a zapálí horní rozbušku. Pak vybuchne i ten vršek.“ Máchl jsem nad vynálezem rukou, jako kdybych vychvaloval svoje hedvábí na královském trhu. „Vyplní místnost dle vašeho výběru dýmem, aby udržel vaši rodinu v bezpečí! Navržený tak, aby pomohl zahnat mor!“

„M-hm,“ řekl Tom. Myslím, že moje teatrálnost na něj udělala ještě menší dojem. „Proč je to plné mouky?“

„To je na tom to nejlepší. Sleduj.“

Přešel jsem ke straně ponku, kde jsem měl uložené dva pytle s moukou, které mi zbývaly. Nabral jsem jí plnou hrst a zvedl jsem úzkou svíci hořící na ponku. Když jsem nad ni mouku foukl, vzplanula v jasném záblesku plamene.

„Vidíš?“ řekl jsem. „Vybuchuje. Tohle minulé léto vyhodilo do povětří campdenský mlýn. Ve vzduchu bylo moc mouky.“

Tom si přitiskl prsty k čelu. „Ty jsi založil svůj vynález na výbuchu mlýna?“

„No… je to míň nebezpečné než střelný prach, ne?“ Tom to podle všeho nepovažoval za takové terno. „Každopádně, když ta mouka vybuchne, podpálí piliny a bylinky a vyplní místnost kouřem. A kouř je nejlepší známý prostředek proti moru. Tyhle vykuřovače můžeme dokonce vyrábět na zakázku, dávat do nich jakékoliv dřevo, které zákazník bude chtít.“

„Proč si nemůže prostě zapálit oheň?“ zeptal se Tom.

„Nemůžeš přece jen tak zapalovat ohně po domě,“ odpověděl jsem.

„Ano, tohle vypadá mnohem bezpečněji.“

„Je to bezpečnější,“ trval jsem na svém. „Jenom s tím musíš manipulovat dál od závěsů. A olejových lampiček. A domácích zvířat. A – víš co, já ti to ukážu.“

Tom couvl. „Moment. Přece to doopravdy neodpálíš?“

„Co jiného bych s tím jako dělal?“

„Já myslel, že si ze mě jen tak střílíš.“

Vysoko z polic s přísadami ke mně slétla otylá, černobíle kropenatá holubice. Zavrkala.

„Správně, Bridget,“ řekl Tom. „Vemluv do něj trochu rozumu.“

Bridget klovla do rozbušky, s frknutím uskočila a s pleskotem křídel odletěla po schodech nahoru.

„Vidíš?“ Tom se schoval za ponk. „I ten pták si myslí, že jsi blázen.“

„Budeš litovat, až se budu brodit po kotníky ve zlatě,“ odtušil jsem.

Zpoza ponku ke mně dolehl Tomův hlas. „Já to risknu.“

Zapálil jsem rozbušku. Chvilku jsem sledoval, jak praská a jiskří a pak jsem se připojil k Tomovi za ponkem. Samozřejmě ne proto, že bych měl obavy. Jen mi to připadalo… prozíravé.

Rozbuška dohořela ke spodní části vynálezu. Chvíli se nic nedělo.

Pak se vznítil střelný prach. Ozvalo se zasyčení a zpod vykuřovače vyletěly jiskry. Válec se vznesl do vzduchu.

Zatahal jsem Toma za rukáv. „Funguje to! Funguje!“

Vzňala se i druhá rozbuška. K zemi vyšlehl tenký čoudící plamen. Vynález se naklonil ke straně a vzápětí proletěl jako raketa dveřmi do obchodu.

„Mělo se to stát?“ zeptal se Tom.

„Nooo…“ protáhl jsem, ale správná odpověď zněla: ne.

Zpoza dveří se zablesklo. Zaduněla rána. Ránu jsem očekával. Hlas, který následoval, nikoliv.

„ÁÁÁÁÁ!“ vykřikl někdo.

2. kapitola

Vběhli jsme do obchodu, kde se ve mně začaly svářet protichůdné emoce.

Na jednu stranu můj vynález fungoval! Vykuřovač domovů vskutku naplnil obchod hustým, sladce páchnoucím dýmem. Na druhou stranu se na zdi mezi předními dveřmi a oknem objevila velká černá skvrna. A Harry, vycpaný ježek na okenním parapetu, hořel.

Tom s kašlem a máváním rukou přiskočil k předním dveřím a otevřel je. Chytil ježka za ocas – jedinou část těla, která ještě nestála v plamenech – a vyhodil ho na ulici. Harry opsal plamenný oblouk a dvakrát se odrazil od dlažebních kamenů, než se konečně zastavil a líně dohoříval v uličce.

Tom se otočil a probodl mě očima. Zarděl jsem se. „Počkej chvilku…“ začal jsem. Pak jsem si ale všiml, že je obchod prázdný. „Neslyšeli jsme něčí výkřik?“

Tom vykulil oči. „Vyhodil jsi do povětří zákazníka.“

„Těsně jste mě minuli,“ pronesl rozechvělý hlas.

Zpoza stolu vedle krbu vyhlédlo mužské temeno. Uviděl jsem známý chomáč jemných bílých vlasů a lehce zakalené oči. Srdce mi poskočilo.

„Mistře Isaacu!“ vyhrkl jsem.

„Rád vidím, že nezahálíte.“ Isaac vylezl zpod stolu a s vrzavou pomalostí staršího člověka se zvedl na nohy.

Přiběhl jsem k němu, ale zarazil jsem se těsně předtím, než jsem se ho dotkl. „Jste v pořádku?“

„Jsem na tom líp než ten ježek.“ Isaac si oprášil krátké kalhoty. „Smím se zeptat na účel vašeho počínání? Rozčílilo vás to zvíře něčím?“

„To byl můj vynález. Měl by zastavit mor.“

Isaac přikývl. „Dovedu si představit, že sežehnout někoho na popel vskutku zabrání onemocnění.“

Zčervenal jsem jako rak. „Omlouvám se.“

„Nic se nestalo.“ Všiml si spáleniny na rameni svého kabátce. „Inu, něco se přece jen stalo. Ale nedělej si s tím starosti.“

Ačkoliv jsem se cítil trapně, byl jsem moc rád, že ho zase vidím. Knihkupec Isaac Chandler byl jeden z mála přátel mistra Benedikta – i můj, jak se ukázalo, protože mně a Tomovi pomohl zastavit Archandělův kult, který na jaře zavraždil tucet lidí včetně mého mistra. Isaac vlastnil obchod, zasutý mezi skladišti na sever od Temže, ale ještě důležitější bylo, že v kryptě hluboko pod obchodem spravoval tajnou alchymistickou knihovnu plnou prastarých děl obsahujících znalosti za celá staletí. Navštívil jsem ji dvakrát: jednou jsem přišel pro klíč, který mi pomohl odhalit tajemství mistra Benedikta, a poté o čtyři týdny později, abych ukryl totéž tajemství, jež mě můj mistr vyslal nalézt: recept na děsivou výbušnou zbraň zvanou Archandělův oheň.

Přál jsem si, abych tam chodil častěji. Isaacův teplý, útulný obchod se rychle stal jedním z mých nejoblíbenějších míst. Ale teď jsem byl rád, že je Isaac tady. Dva měsíce strávil mimo město.

„Vrátil jste se do Londýna nadobro?“ zeptal jsem se.

„Ano i ne.“ Isaac vytáhl zpod stolu velký kožený pytel. „Smím si sednout? Cesta domů byla únavná.“

„Jistě.“ Vzal jsem od něj pytel a chystal jsem se Isaaca odvést do pohodlného křesla u krbu, ale on kývl k dílně. „Soukromí bude, myslím, lepší.“

Překvapeně jsem ho doprovodil dozadu. Tom zůstal v obchodě. Zvedl kartáč, vrhl po mně útrpný pohled a pustil se do čištění spáleniny ze stěny. Isaac dokulhal ke stoličce u dlouhého stolu a pokynul mi, abych se k němu připojil.

Poslechl jsem a položil jsem pytel mezi nás. Když jsme teď vyšli ze zakouřeného obchodu, viděl jsem Isaaca mnohem jasněji. Nevypadal dobře.

Sevřel se mi žaludek. „Je vám něco?“

„Nemám mor, jestli se ptáš na tohle,“ odpověděl. „Zdá se nicméně, že jsem velice zestárl.“

Sklesle seděl na židli, se zapadlýma očima a obličejem špinavým od prachu z cesty. Přinesl jsem mu hrnek zatuchlého piva z jediného zbývajícího soudku ve spíži spolu s posledním snídaňovým bochánkem, který Tom dnes ráno upekl. Isaac vyprázdnil hrnek čtyřmi doušky.

„Děkuji. Je to mnoho let, co jsem naposledy seděl na koni.“ Zavrtěl se. „Má záda si přejí, aby to bylo ještě víc let.“

„Právě jste dorazil?“ zeptal jsem se.

Isaac přikývl. „Před hodinou. S tvým starým přítelem.“

Zamračil jsem se. Copak jsem měl nějakého starého přítele?

„S lordem Ashcombem,“ dodal Isaac.

Lord Richard Ashcombe byl králův správce, osobní ochránce Jeho Veličenstva Karla II. Spolu s Isaacem se podílel na zastavení Kultu.

„Já myslel, že je s králem ve Wiltshiru,“ řekl jsem.

„Přijel do Londýna jen na den. Ale potřeboval jsem se s ním sejít, něco mi vyzvedl.“

Isaac otevřel pytel a vytáhl dva balíčky. První byl zabalený v plátně. Isaac poklepal na druhý, chráněný pouzdrem z mastné kůže a pevně převázaný provazem. Uzle byly zapečetěné voskem.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Kniha,“ odvětil. „Velice výjimečná. Kniha, kterou jsem se snažil získat třicet let.“

Zíral jsem na balíček, jako kdybych dokázal proniknout zrakem kůži, pokud bych se snažil dostatečně usilovně. „O čem je?“

Isaac přejel po provaze prsty. „To teď není podstatné. Jednoho dne ti ji možná ukážu, ale dnes ne.“

Mistr Benedikt říkával totéž. Dohánělo mě to k šílenství. Ale nepředpokládal jsem, že bych Isaaca přemluvil, a tak jsem potlačil zklamání. „Co je v tom druhém balíčku?“

„Nic tak cenného, ale přesto mně velice drahého.“ Rozhrnul plátno. Pod ním byl čerstvě upečený medový koláč s polevou.

„Můj oblíbený,“ řekl. „Nabídni si.“

Kousek jsem si ukrojil. Sbíhaly se mi sliny, ale nespouštěl jsem oči z tajemného balíčku na pultu. „Odkud je?“

„Z pekařství na Fleet Street.“

„Myslel jsem tu knihu.“

„Vážně?“

„Mistře Isaacu…“ řekl jsem podrážděně.

„Z Egypta. Pochází z Egypta. A víc ti nepovím,“ dodal dobrosrdečně. Nacpal knihu zpátky do pytle. „Rád vidím, že mor neutlumil tvou zvídavost. Ani tvou chuť k jídlu.“

Už jsem dojedl první kousek koláče. Asi si všiml, jak pokukuji po zbytku. „Pardon.“

Ukrojil mi další kousek. „Rád se o něj podělím. Dělal jsem si o tebe starosti. Zprávy z Londýna byly mimořádně nepříznivé.“

Ať slyšel cokoliv, jistě to nemohlo vyjádřit temnotu, která halila město. Když Archandělův kult zavraždil mého mistra, myslel jsem si, že je to ta nejhorší věc, jaká se může přihodit našemu městu. Mýlil jsem se.

Mor, který se Londýnu téměř třicet let vyhýbal, udeřil plnou silou. To, co začalo jako pár roztroušených případů za městskými hradbami, se rychle rozšířilo, a nakonec v letním horku vypukla epidemie. Počty mrtvých, zveřejňované každý čtvrtek, udávaly pochmurné oficiální číslo – jen za poslední týden 6 102 obětí – ale každý věděl, že toto číslo je podhodnocené. Ve skutečnosti bylo mrtvých nejmíň dvakrát tolik. Celkem už zemřelo třicet tisíc lidí a každým dnem přibývaly nové oběti.

V naší ulici zemřelo jako první dítě: Jonathan Hartwell, stříbrníkův syn, teprve desetiletý. Zpočátku rodiče doufali, že se chlapec nakazil nějakou jinou nemocí, protože mor začínal jako mnoho jiných chorob: nachlazení, křeče, pocení. Pak se ale objevilo neovladatelné zvracení. Jeho tělem zmítaly záchvaty. Upadl do deliria: mysl mu přeskakovala od andělů k démonům, střídavě viděl vytržení a muka, jedním dechem se modlil, druhým proklínal. Přesto Hartwellovi popírali, že jde o mor, dokud chlapcovu kůži konečně neoznačil důkaz.

Jedinečným příznakem moru byly hrozné černé zduřeniny na krku, v podpaží a v rozkroku – nebo ve vzácnějších případech vyrážky a červené skvrny. Malý Jon měl, jako většina nemocných, zduřeniny. Křičel tak hrozně, že jsem ho slyšel o čtyři domy dál přes zamčené dveře, zabedněná okna a dlaně přitisknuté k uším.

Nemohl jsem dělat vůbec nic. Donesl jsem jeho otci trochu máku, aby se pokusil ulevit chlapcovým mukám, ale to byla pramalá pomoc proti té strašné nemoci. Ještě tehdy však jeho matka doufala, protože někteří lidé mor skutečně přežili. Nakonec ho ale obestřel konečný klid, následovaný matčiným kvílením, a já jsem mohl jen poslouchat, zcela bezmocný a zbytečný. Jako teď.

„Všechno se pořád horší,“ řekl jsem Isaacovi. „Vážně se bojím.“

„V nemoci jsme všichni stejní,“ odpověděl. „Sleduješ toho proroka?“

„Koho?“

„Podle zpráv, které se ke mně donesly,“ vysvětlil Isaac, „je ve městě prorok, který dokáže předpovědět trasu moru. Viděl jsi ho?“

Nikdy jsem o něm neslyšel. „Tom a já jsme víceméně pořád jenom v obchodě. Tolik zpráv zvenčí se k nám nedonese. Snad s výjimkou počtů mrtvých.“

Což bylo víc, než si kdokoliv z nás přál vědět. Jako všichni ostatní jsme se s Tomem snažili chránit tím, že jsme zůstávali doma, protože nikdo doopravdy netušil, jak se nemoc šíří. Všichni věřili, že ji zahání kouř – odtud můj nepříliš úspěšný vynález – ale nemohli jste si být jistí, jestli je někdo nakažený, dokud se neobjevily příznaky.

Stejně jsme neměli moc důvodů chodit ven. Mor zastavil v Londýně veškerý život. Většina obchodů zavřela a s nimi zmizela i práce. Každý, kdo si mohl dovolit odjet, už byl pryč; celé léto byly londýnské ulice ucpané kočáry boháčů, kteří v panice utíkali do bezpečí na venkov. Jediní pravidelní uživatelé silnic teď byli provozovatelé vozů na mrtvé, jež každou noc odvážely zohavená těla zesnulých, s vyzváněním zvonu a tím příšerným voláním Vyneste mrtvé.

Isaac zavrtěl hlavou. „Za mého života v Londýně proběhly tři morové rány: v roce 1603, 1625 a 1636. A říkám ti, Christophere, že tahle je horší než všechny tři předchozí dohromady. Jestli je tu opravdu někde prorok, je to hrozné znamení, že se zásvětí opět zajímá o naše město. A tobě nemusím vysvětlovat, jak je to nebezpečné.“

Zachvěl jsem se a vzpomněl jsem si na Archandělův oheň. „Když udeřil mor, myslel jsem si, že se možná vůbec nevrátíte.“

„Nechtěl jsem, ale zprávy o tom prorokovi – a o rabování – mě přiměly změnit úmysly. Proto jsem se cestou zpátky tady zastavil. Chtěl jsem ti oznámit, že zavírám svůj obchod.“

Ta slova pro mě byla jako úder pěstí do žaludku. Navštívil jsem ho sice jen dvakrát, ale jeho spojitost s mým mistrem teď ve mně vyvolávala dojem, že ztrácím druhý domov. „Ale… proč? A co se stane s knihovnou v kryptě?“

„Nic. Právě kvůli ní obchod zavírám.“ Isaac si vzdychl. „Miluji svůj krámek skoro tolik, jako tvůj mistr miloval tenhle. Ale knihovna… je pro mě to hlavní. Vždycky jsem se jí snažil sloužit, rozšiřovat ji a chránit ji. Přesto jsem si však počínal pošetile.“ Ukázal na knihu ve vaku. „Nakupoval jsem díla pro budoucnost. Ve skutečnosti jsem se na ni měl připravit. Nemám učně,“ dodal. „Pokud zemřu, nikdo nenastoupí na moje místo. A knihovna musí přežít. Proto musím přežít spolu s ní. Přinejmenším ještě nějaký čas.“

Zahleděl se do hrnku. „Raději bych se býval vůbec nevracel, ale pokud můj obchod někdo vyrabuje a zloději objeví tajnou chodbu do knihovny… Nesmím to dopustit. Pokud musím být v Londýně, existuje jediný spolehlivý způsob, jak se vyhnout nemoci. Nesmím se stýkat vůbec s nikým, dokud nebude po všem. A přesně to udělám. Zavřu obchod a schovám se v kryptě. Je jasné, že mor potrvá přinejmenším dalších několik měsíců. Právě jsem si objednal dodávku jídla, abych je přečkal.“

Zkoušel jsem si představit mnohaměsíční pobyt v podzemí. Nikdy se nenadechnout čerstvého vzduchu, nikdy nevidět slunce. Znělo to hrozně. „Nebudete osamělý?“

„Knihy mi budou dělat společnost. Jedině že bys o to stál i ty.“

Zamrkal jsem. „Já?“

Přikývl. „Právě proto jsem se tu zastavil. Po odchodu tvého mistra jsem ti chtěl nabídnout možnost, aby ses ke mně připojil v knihovně. Je tam dost prostoru pro nás oba a i v přítomnosti tolika knih by bylo významně příjemnější, kdybych si měl s kým povídat. Navíc bych se zbavil jedné starosti. Nemusel bych se obávat, že se taky nakazíš.“

Nebyl jsem si jistý, co na to říct. Nechtěl jsem žít v podzemí. Na druhou stranu jsem ale nechtěl ani žít uprostřed morové rány. Navíc bych mohl poznat Isaaca líp a poslouchat vyprávění o mistru Benediktovi. A ta knihovna! Tolik knih. A veškerý čas bych mohl věnovat jejich čtení.

„A co Tom?“ zeptal jsem se. „Mohl by jít taky?“

Isaac našpulil rty. „Žije Tomova rodina?“

„Ano.“

„A nechtěli by vědět, kam zmizel?“

Už jsem chápal, proč mě Isaac požádal o rozhovor v soukromí. „Ano,“ odpověděl jsem sklesle.

„Tom sám by byl vítaný,“ pokračoval Isaac. „Už dřív jsem mu svěřil naše tajemství a svou věrností dokázal, že ho byl hoden. Ale, jak jsi sám zjistil, povědomí o knihovně by bylo v nespolehlivých rukou nebezpečné. Jeho rodina to nesmí zjistit. Takže se obávám, že odpověď musí být záporná.“

Byl jsem zklamaný, ale nevyčítal jsem to Isaacovi. Tomova matka byla slušná žena, nicméně hrozná klevetnice. Tomovy sestry byly taky hodné, ale příliš mladé, než aby se jim dala svěřit taková odpovědnost. A pokud šlo o Tomova otce, čím míň se o něm řekne, tím líp. Tom by zjevně nemohl jít s námi.

To poskytlo odpověď i mně. Co kdyby Tom onemocněl, zatímco bych byl v bezpečí pod zemí? Nemohl jsem ho opustit. A nemohl jsem opustit ani odkaz svého mistra.

„Vážně bych moc rád šel,“ řekl jsem Isaacovi, „ale Tom může potřebovat moji pomoc. A… já nevím. Doufal jsem, že třeba přijdu na nějaký způsob, jak pomoct městu.“

Připadal jsem si trochu hloupě, když jsem to říkal, ale Isaac se jen usmál a položil mi dlaň na rameno.

„Tutéž nabídku jsem učinil v šestatřicátém Benediktovi,“ řekl. „A on mi odpověděl přesně to samé. Dobrá. Teď k praktickým záležitostem. Než se uzavřu v kryptě, potřebuješ ode mě něco?“

Zastyděl jsem se. „No… když o tom tak mluvíte… napadlo mě, že třeba… totiž, pokud máte…“

Isaac povytáhl obočí. „Rád bych se vrátil domů, než chytím ten mor, Christophere.“

„Jistě. Ehm… nemohl bych si… é… půjčit trochu peněz?“

„Peněz?“

„Vrátím vám je, slibuju,“ dodal jsem rychle. „Já jenom, že… jsem tak trochu… na mizině.“

Isaac se na mě přísně podíval. „Cech lékárníků ti po Benediktově smrti dal deset liber. Snad jsi je všechny nerozházel?“

„Žádné jsem nerozházel,“ odpověděl jsem. „Vůbec jsem je nedostal.“

Bylo vidět, že Isaac pochopil. „Nech mě hádat,“ vzdychl. „Každý týden jsi pro ně chodil. Pokaždé měli nějakou výmluvu, proč nejsou připravené. A teď, když řádí mor, zavřeli cechovní síň úplně, a ty si je vybrat ani nemůžeš.“

„Vždycky se mnou mluvili velice zdvořile.“

„O tom nepochybuji. Z čeho jsi žil celou tu dobu?“

„Odprodával jsem něco z lékárnických zásob ostatním lékárnám,“ řekl jsem. „Ale nikdo už je teď nekupuje.“

„Protože se bojí, že jsou poskvrněné nemocí?“ zeptal se Isaac.

Přikývl jsem. Cítil jsem se pod psa. Smrt mého mistra zanechala nejen velkou díru v mém srdci. Taky jsem po ní neměl žádné prostředky k obživě. Po té záležitosti s Archandělovým kultem mi lékárnický cech měl určit nového mistra, ale když se rozšířil mor, cechovní Rada zavřela lékárnickou síň a utekla z města spolu s ostatními boháči. Cech v podstatě přestal fungovat a naděje na to, že dostanu nového mistra, zmizela – spolu se slíbenými deseti librami.

Jako učeň jsem podle zákona nesměl prodávat léky – proto jsem se pokoušel vynalézt vykuřovač domovů. Jelikož kouř jen předcházel onemocnění a neléčil ho, nešlo přísně vzato o lék, takže jeho prodej by nebyl protizákonný. Ta velká černá skvrna vedle dveří – a zuhelnatělý ježek na ulici – nicméně jasně dokládaly, že můj vynález ještě není připravený pro trh. A když těch několik zbývajících lékárníků přestalo být ochotno kupovat ode mě zásoby, kasička se konečně vyprázdnila.

„Ach, Christophere,“ řekl Isaac. „Neměl jsem tě nechat samotného.“ Vytáhl z kabátce pět stříbrných šilinků a položil je na stůl. „Dal bych ti víc, ale zbytek úspor jsem utratil za nákup zásob. Něco ti řeknu, nech si i ten medový koláč. Ne, nedohaduj se se mnou.“ Pohladil se po břiše. „Sice ho zbožňuji, ale nedělá mi dobře.“

Nebýt toho moru, objal bych ho. „Tohle mi obrovsky pomůže.“

„Ale ne dost,“ zamumlal Isaac.

Nepostačí to na celou epidemii, to bylo jasné, ale stříbrné šilinky mi zaručí jídlo na dalších pár týdnů. Zejména Tom bude nadšený – a nejen kvůli tomu koláči. Jejich rodinná pekárna zavřela, protože všichni stálí zákazníci utekli z města, a vzhledem k nízké ceně mouky si většina zbylých lidí pekla vlastní chleba.

Jeho otec, známý skrblík, měl doma ulité peníze, které jim nějakou dobu vystačí, takže Tom ani jeho pět sester nebudou hladovět. Za mě by ale jeho otec neutratil ani čtvrtpenci. Dokonce zašel tak daleko, že pobízel Toma, ať tráví dny se mnou, aby Tom jedl z mých zásob, a ne z jeho. Neuvědomoval si, že Tom celou dobu potají vynáší jídlo z domova a nosí ho ke mně. Nemohl toho ale brát příliš mnoho, jen jeden bochánek nebo dva, dost malé, aby je schoval pod košilí. Isaacovy peníze mi tedy opravdu velice pomohou, přinejmenším na nějakou dobu.

Vyskočil jsem ze židle, abych to pověděl Tomovi.

„Počkej,“ zadržel mě Isaac.

Zastavil jsem se ve dveřích. Tom vepředu vydrhl skvrnu ze zdi a vracel vycpaná zvířata zpátky na místa. Oknem jsem viděl dvojici mužů, kteří kráčeli k mému obchodu.

„Dal jsem Benediktovi slovo, že nic neprozradím,“ řekl Isaac. „Ale za daných okolností by mu asi nevadilo, že slib poruším.“

Narovnal se. „Asi jsi ještě nenašel poklad svého mistra.“

3. kapitola

Zamrkal jsem.

„Poklad?“ zopakoval jsem. „Jaký poklad?“

Přední dveře se otevřely a ti dva muži, které jsem viděl přecházet ulici, vešli dovnitř. Isaac naklonil hlavu ke straně, zaposlouchal se a přiložil si prst ke rtům.

Tom se na mě tázavě ohlédl. Kývl jsem na něj, ať se o návštěvníky postará, zavřel jsem dveře do dílny a přiběhl jsem k Isaacovi. „Poklad?“

Přikývl. „Když Benedikt viděl, že se Archandělův kult blíží k němu, sepsal novou závěť, podle které odkázal všechno tobě. I tak se obával, co se s tebou stane, až tu nebude. Zejména tu byla jedna věc, kterou chtěl, abys měl, ale nechtěl ji jmenovat. Pro případ, že by závěť padla do špatných rukou, chápeš.“

„Poklad?“ Zdálo se, že jsem se proměnil v papouška. „Co to je?“

Isaac se zamračil. „Nevím jistě. Vím, že měl peníze – hodně peněz – ale naznačil, že ti nechal něco speciálního. Něco, co chtěl předat jenom tobě. Neřekl mi, o co jde; chtěl, abys to našel sám. Zároveň se obával, že to nenajdeš, a tak u mě pro všechny případy nechal ještě jednu věc.“ Isaac ukázal na pytel položený na ponku. „Uvnitř je svazek dopisů. Jeden je pro tebe. Jen se podívej.“

Našel jsem jich sedm, převázaných provázkem. Prvních pět jmen jsem neznal. Šesté ano: lord Richard Ashcombe.

Chvíli jsem se u něj zdržel, protože mě zajímalo, jaké vyřizování měl Isaac s královým správcem. Doopravdy jsem ale chtěl vidět to poslední jméno, zapsané úhledným rukopisem mého mistra. Přejel jsem po písmenech prstem.

Christopher Rowe

Blackthornova lékárna, Londýn

„Musel jsem Benediktovi slíbit, že ti ho nedám, dokud neuplyne aspoň rok,“ pokračoval Isaac. „Vážně chtěl, abys sám našel to, co ti zanechal. Jenže vzhledem k té nemoci…“

Obrátil jsem dopis na druhou stranu. Na pečeť můj mistr inkoustem nakreslil jediný symbol: kružnici s tečkou uprostřed.

Poznal jsem ho. Jako tajný alchymista můj mistr pátral po vesmírných pravdách přesahujících svět smrtelníků. Alchymisté s cílem udržet svoje výzkumy v tajnosti používají zvláštní symboly pro jednotlivé materiály, nebeská tělesa, postupy a tak podobně. Kruh s tečkou uprostřed představoval slunce: světlo, život, teplo. Jako všechna nebeská tělesa Slunce souviselo s pozemským kovem. Mars byl železo, Merkur rtuť. Slunce?

Slunce bylo zlato.

Zpoza dveří do obchodu se ozývaly hlasy, ale nevšímal jsem si jich. Zlomil jsem pečeť a přečetl si mistrův vzkaz.

Christophere.

Schoval jsem pro tebe poklad. Tady. U nás. Doma. Určitě jsi ho zatím neobjevil, jak znám tvou povahu. Jistě ho budeš chtít získat co nejdřív. Nenajdeš ho však, dokud si neuvědomíš něco neuvěřitelně důležitého.

A nezapomeň: náš domov je teď tvůj. Šikovně využij vše, co jsi dostal. Elán ti pomůže odhalit, co to je.

Pokud bych teď řekl víc, neposlouchal bys, takže na to budeš muset přijít sám. Trpělivě si přečti tento vzkaz, abys rozluštil jeho význam. A nejenže najdeš poklad, ale dozvíš se jednu poslední věc. Která je nejvýznamnější ze všech, jaké bych chtěl, abYs věděl.

Pálily mě oči. Srdce mě bolelo jako od chvíle, kdy mi vrazi vzali mého mistra. Jeho dopis mě přesto přiměl k úsměvu. Protože – jak jinak – mi zanechal hádanku.

Mistr měl pro hádanky slabost, stejně jako pro tajemství schovaná uvnitř jiných tajemství, pro šifry uvnitř šifer. Kromě dalších věcí mi předal i tuto svoji lásku. Otřel jsem si oči a přejel dopis pohledem, jestli si nevšimnu nějakých vodítek.

Isaac si odkašlal. „Vidím, že už mi nebudeš věnovat pozornost.“

Vzhlédl jsem. „Omlouvám se.“

Mávl nad mou omluvou rukou. „Benedikt byl naprosto stejný.“ Vstal. „Přeji si, abych ti mohl pomoct s tím, co je v tom vzkazu ukryté, ale nevěděl bych, kde začít. Určitě ale začneš hledat. A je načase, abych se vrátil domů.“ Zamračil se. „Kromě toho myslím, že Tom možná potřebuje tvou pomoc.“

Tolik jsem se soustředil na mistrův dopis, že jsem si nevšímal, co se děje vepředu. Teď jsem je slyšel: zvýšené hlasy. Hádka.

Otevřel jsem dveře do obchodu. Tom stál u pultu a snažil se uklidnit přítomné. Přímo přede mnou stála dvojice mužů – ti, které jsem předtím viděl. Naproti Tomovi stál třetí, shrbený muž. Musel přijít poté, co jsem zavřel dveře dílny.

Tenhle člověk zjevně prožíval zlé časy. Šaty měl špinavé a prodřené, plné záplat přes švy. Jeho kůže byla právě tak špinavá, stejně jako jeho nemyté vlasy bez paruky. Ruce měl poseté strupy a na konci baňatého nosu mu trčela obří bradavice. Nejhorší bylo, že páchl, jako kdyby právě šlápl do něčeho krajně odporného. První dva muži se podle všeho ohrazovali proti jeho přítomnosti i proti tomu, co dělal: žebral.

„Prosím, pane,“ škemral u Toma. „Cokoliv.“

„Je mi líto,“ odpověděl Tom, „ale řekl jsem vám, že tohle není můj obchod…“

„Byli jsme tu první,“ postěžoval si jeden z těch dvou mužů.

Tomovi se očividně ulevilo, že jsem se konečně objevil. Žebrák si ve dveřích za mnou všiml Isaaca a vykročil přímo k němu, kulhavě a v předklonu. „Dobrý pane…“

Než stačil pokračovat, Isaac kývl na mě. Žebráka to podle všeho trochu překvapilo, ale obrátil se ke mně. „Prosím, mladý pane. Jsem Miles Gaspar. Byl jsem koželuh dole u doků, než přišla ta nemoc. Teď je koželužna zavřená. Už dva měsíce nemám práci. Neměl byste pro mě nějaké zaměstnání? Udělám cokoliv, cokoliv.“

„Je mi líto,“ řekl jsem, „ale nemám…“

„Ach prosím, pane. Nejsem vybíravý. Cokoliv, i ty nejmenší věci. Nemůžu uživit rodinu.“ Miles si mnul ruce. „Máme s manželkou dvě malé děti. Přišli jsme o bydlení, protože nemůžeme platit nájem. Dáváme dětem tu trochu, kterou dokážeme sehnat. Nejedl jsem tři dny. Prosím. Cokoliv.“

Cítil jsem se hrozně. Když viděl tenhle obchod, musel si myslet, že se topím ve zlatě. Jak jsem mu měl vysvětlit, že jsem sám musel žebrat o peníze u Isaaca?

„Já… nemám nic, co bych si vám mohl dovolit dát,“ odpověděl jsem. „Je mi to vážně moc líto.“

Sklonil hlavu. „Rozumím. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“ Odvrátil se.

Když jsem sledoval, jak kulhá pryč, připomnělo mi to můj vlastní život před pár měsíci. Taky jsem žil na ulici. A i s Isaacovými šilinky, jestli nenajdu poklad mistra Benedikta, se tam můžu ocitnout znovu. A brzy.

Moc jsem toho pro něj udělat nemohl, skutečně jsem neměl skoro nic. Ale vzpomněl jsem si, že mě v červnu podržel nad vodou člověk, který taky neměl skoro nic – a vzdal se kvůli tomu vysoké odměny za moje dopadení.

„Počkejte,“ řekl jsem.

Miles se ve dveřích s nadějí otočil. Prošel jsem dílnou do spíže. Až na půl pytle ovsa, soudek zatuchlého piva a kus soleného sýra byla téměř prázdná. Vzal jsem sýr, zabalil ho do plátna od Isaacova medového koláče a vrátil jsem se do obchodu.

Podal jsem mu balíček. „Pro vaše děti.“

Miles jej rozechvělýma rukama převzal a zamrkal. V očích měl slzy. „Bůh vám žehnej, laskavý pane. Budete mít Boží požehnání.“

„Víc nemám,“ řekl jsem.

„Rozumím, pane, opravdu. Už vás nebudu obtěžovat, slibuji. Bůh vás zachraň.“

Bůh zachraň nás všechny, pomyslel jsem si, když Miles odešel. Tom vypadal potěšeně, že jsem mu byl schopný pomoct. Druzí dva muži se zdáli být potěšení spíš tím, že tu ten žebrák dál nekazí vzduch.

„Už máte čas na platící zákazníky?“ zeptal se muž, který mluvil i předtím.

Nedostatek času nebyl můj problém. „Je mi líto, ale nemůžu…“

„Náš mistr nás poslal koupit váš benátský sirup.“ To byl v poslední době častý požadavek. Mnozí věřili, že benátský sirup, lék proti některým jedům, účinkuje i proti moru. „Vezmeme si všechen, co máte, a k tomu všechen, který dokážete vyrobit.“

Přede dvěma měsíci jsem vyvěsil do okna ceduli: DOČASNĚ UZAVŘENO – BRZY OTVÍRÁME! To pokaždé nepomohlo, protože hodně lidí neumělo číst. „Je mi líto, pane,“ řekl jsem, „ale obchod ještě není otevřený. Čekám na nového mistra.“

„Bude tu dnes dopoledne?“

„Ehm… ne.“ Nechtěl jsem mu říkat, že lékárna je zavřená na neurčitou dobu. Pokud by se to rozneslo, než dostanu nového mistra, mohl bych nadobro ztratit všechny bývalé zákazníky. „On… ještě nějakou dobu tu nebude.“

Muž zvedl otevřený měšec. „Nemáme čas čekat. Dejte nám všechno, na co budou stačit tyhle peníze.“

Zíral jsem na měšec. Uvnitř byly zlaté mince. Guineje, každá v hodnotě libry a šilinku. Viděl jsem jich nejmíň osm.

Sevřelo se mi hrdlo. „Já… nemůžu vám ho prodat.“

„Máte nějaký?“

Měl jsem ho spoustu, hned na polici za pultem. „Já… nesmím prodávat léky bez mistra.“ Polkl jsem. „Další lékárna je dole na…“

„My nechceme jinou lékárnu,“ skočil mi muž do řeči. „Náš mistr nám přikázal, abychom sirup koupili tady. Blackthornův je prý nejlepší.“

Z jeho slov mi bylo čím dál tím hůř. Náš sirup byl opravdu nejlepší. A peníze v tom měšci by mě uživily celé roky. Tom civěl na mince. Jen si je vezmi, našeptával mi tichý hlas v hlavě.

Prohlédl jsem si oba muže. Zmínili se o svém mistrovi, ale netušil jsem, kdo jím je. Ani je samotné jsem neznal. Měli docela obyčejné šaty z vlny a plátna. Tipoval bych je na sluhy, nebýt dvou okolností.

Zaprvé oba měli zbraně. Jeden měl přes záda přehozený válečný kyj zakončený železným hrotem; druhý měl za opaskem krátký meč. A zadruhé jsem na náprsence jejich kabátců viděl našitý bronzový medailonek se stejným znakem: kruhem s trojúhelníkem uprostřed a v jeho nitru něco jako kříž. Po obvodu kruhu se obtáčela nějaká písmena, která jsem ale pořádně nerozeznal.

Muž trhl měšcem mým směrem. Mince zacinkaly. Kdybych si je vzal, byli bychom zabezpečení, dokud se morová rána nepřežene.

Jenže kdyby jejich mistr někomu vyzvonil, kde sehnali ten sirup…?

Cítil jsem na sobě Tomův pohled, zatímco jsem se snažil vymyslet, co řeknu. Ale věděl jsem, jak musí znít má odpověď. „Já… nemůžu. Je mi líto.“

Muž ke mně natahoval měšec ještě vteřinu a pak ho zavřel. „Našeho mistra to nepotěší.“

Pronesl to jako hrozbu, ale na tom nezáleželo. Kdyby mě někdo přistihl, jak prodávám léky, ztratil bych všechno: obchod, budoucnost, vše, co mi mistr Benedikt přenechal. To bych nikdy nedopustil. Ani za všechny zlaté guineje světa.

„Vážně je mi to moc líto,“ opakoval jsem.

Muž otevřel ústa k odseknutí, ale Isaac pokročil dopředu. „Ten chlapec už se rozhodl.“

Muž nás chvíli všechny propaloval pohledem, pak se otočil na podpatku a odešel i se svým společníkem. Vyžadovalo to ode mě veškerou vůli, abych se za nimi nerozběhl.

Isaac mi položil dlaň na rameno. „Zachoval ses správně. Budeš se cítit líp, až si na trhu koupíš čerstvé jídlo. A ještě líp, až najdeš Benediktův poklad.“

Zkroušeně jsem přikývl. Tom vypadal jenom zmateně.

„Poklad?“ zeptal se. „A jídlo?“

Když Tom uviděl medový koláč, málem se rozplakal. Zatímco se cpal, ukázal jsem mu vzkaz svého mistra.

„Úžasné,“ vyhrkl, až se kolem něj rozletěla sprška drobků. Rozhlédl se po dílně, jako kdyby uvažoval, která ze stovek lékárnických nádob na policích ukrývá poklad mistra Benedikta.

Podle mě nebyl v žádné z nich. „Chtěl, abych ho získal vyřešením hádanky. Neschoval by ho někam, kde bych na něj mohl narazit náhodou.“

Tom si vzal další kousek koláče. „Proč si mistr Benedikt myslel, že jsi ho ještě nenašel?“

To pro mě byla ta největší hádanka ze všech. Zmínil se o tom v dopise dvakrát.

Určitě jsi ho zatím neobjevil, jak znám tvou povahu.

Nenajdeš ho však, dokud si neuvědomíš něco neuvěřitelně důležitého… Elán ti pomůže odhalit, co to je.

Zjevně mu na tom velice záleželo. I mně. A nejen kvůli penězům. Dozvíš se jednu poslední věc, stálo v dopise. Tu nejvýznamnější, jakou bych chtěl, abys věděl.

I Isaac to říkal. Benedikt naznačil, že ti nechal něco speciálního. Něco, o čem chtěl, abys to měl jenom ty.

Co mohl mistr považovat za tak důležité, ale přitom měl pocit, že mi to samotnému nedojde? Nechápal jsem, kam tím míří. Ale přece jen jsem v jeho vzkazu něco objevil.

I Tom si toho všiml. Ukázal na poslední větu. „Nemělo by tu být malé ypsilon?“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Takovou chybu by mistr Benedikt nikdy neudělal. Musí to být stopa.“

„K čemu?“

To jsem nevěděl. Mistr Benedikt mě během posledních tří let naučil tolik různých šifer, že jsem si na všechny ani nemohl vzpomenout. A samozřejmě existovala i řada šifer, které mě neučil: ty, které mi chtěl vysvětlit, ale nestihl to, nebo ty, které chtěl, abych rozluštil sám.

Napadlo mě, jestli bych neměl zkusit prohledat jeho poznámky. Potíž spočívala v tom, že mistrovy poznámky byly, mírně řečeno, chaotické. Obchod i dílnu udržoval v dokonalém pořádku, ale hořejšek představoval něco dočista jiného. Většina místností včetně mistrovy ložnice a chodby, která k ní vedla, byla tak přeplněná knihami a papíry, že by mohl začít provozovat vlastní knihovnu. A mistr si nikdy netřídil poznámky podle nějakého systému – nebo přinejmenším ne takového, jakému by mohli porozumět ostatní lidé.

Často mě posílal nahoru pro nějaký spis. „Přines mi Culpeperův herbář,“ řekl třeba. „Je ve skladišti na třetím podlaží.“

V normálním domě by „skladiště“ bylo něčí ložnicí. Tady bylo plno štosů papírů a knih jako všude jinde. Vlastně jediné místo, kde můj mistr nepřechovával knihy, byl nízký prostor pod domem, kde jsme skladovali led – chtěl z něj udělat pořádný sklep, ale nikdy se k tomu nedostal. A jediný důvod, proč v tomhle prostoru nebyly žádné papíry, spočíval v tom, že je mistr nechtěl vystavovat vlhku.

A tak jsem vždycky šel nahoru s vědomím, že budu bezradně stát v místnosti plné knih. „Mistře…?“

„Dvanáctý sloupec od severozápadního rohu, proti směru hodinových ručiček,“ zavolal pak na mě. „Čtvrtá zdola. Hřbet je ze vzorované kůže.“ A já jsem se vrátil dolů s požadovanou knihou a vrtěl jsem hlavou.

Mistr tu už ale nebyl, aby mi poradil, kde mám hledat, a tak jsme s Tomem jen tak seděli, jedli jsme medový koláč a bezvýsledně zírali na velké Y.

K polednímu jsem na to přišel.

Chystali jsme se, že půjdeme utratit Isaacovy peníze na trh až po obědě, protože jsem chtěl ještě pracovat na vzkazu mistra Benedikta. Bridget nám dělala společnost, procházela se kolem ponků a zobala do všeho, co našla, zatímco Tom pekl chleba. Právě vytahoval z pece čerstvě upečené bochánky, když jsem se zavýsknutím vyskočil ze stoličky, až se Bridget odběhla schovat. „To je ono!“ vykřikl jsem.

„Ááá!“ lekl se Tom a horké bochánky se rozletěly do vzduchu.

„Promiň,“ omluvil jsem se.

Bridget na mě podrážděně zamávala křídly. Tom se nešťastně podíval do kotle, v němž se pomalu potápěla dvojice zlatavě hnědých hrudek. „Kvůli tobě jsme přišli o chleba.“

„Zapomeň na něj. Pojď se podívat.“ Uhladil jsem mistrův vzkaz na ponku. „Znám odpověď. To ypsilon je velké, protože je součástí skutečného vzkazu.“

„Nerozumím,“ zamračil se Tom.

„Ukryl tajnou zprávu do velkých písmen.“

Zvedl jsem kalamář a brkem jsem zakroužkoval všechna velká písmena v mistrově dopise.

Schoval jsem pro tebe poklad. Tady. U nás. Doma. Určitě jsi ho zatím neobjevil, jak znám tvou povahu. Jistě ho budeš chtít získat co nejdřív. Nenajdeš ho však, dokud si neuvědomíš něco neuvěřitelně důležitého.

A nezapomeň: náš domov je teď tvůj. Šikovně využij vše, co jsi dostal. Elán ti pomůže odhalit, co to je.

Pokud bych teď řekl víc, neposlouchal bys, takže na to budeš muset přijít sám.

Trpělivě si přečti tento vzkaz, abys vyluštil jeho význam. A nejenže najdeš poklad, ale dozvíš se jednu poslední věc. Která je nejvýznamnější ze všech, jaké bych chtěl, abYs věděl.

Objevil se skutečný vzkaz, naprosto jasný a snadno čitelný.

Tom uznale pokýval hlavou. „Chytré,“ řekl. Pak si všiml hrůzy, která se mi rozlila po obličeji. „Co se děje?“

„Tome,“ vydechl jsem. „Naši ptáci jsou pryč.“

4. kapitola

Ohlédli jsme se na Bridget, která dál klovala do vloček mouky, jež se vysypala na pult. Všimla si, jak na ni zíráme, a s tázavým zavrkáním zvedla hlavu. Než Archandělův kult zavraždil mého mistra, chovali jsme v holubníku ze dřeva a drátů na ploché střeše domu několik tuctů holubů. Pak ale Kult vyraboval náš dům a většina ptáků uletěla. Zůstala jen Bridget.

Mistr Benedikt pro mě napsal ten vzkaz měsíce před svou smrtí, dávno před tím, než nám ptáci uletěli. Nemohl tušit, že tu nebudou. „Jak mám studovat naše ptáky, když jsou pryč?“

„Třeba ten vzkaz nečteš správně,“ řekl Tom.

„Jak jinak bych ho mohl číst?“

„Nevím. Jenom nechápu, jak by nám ptáci mohli pomoct najít poklad. Kde by měl být, pod jejich peřím?“

„Možná mě k němu měli dovést. Jsou hodně chytří.“ Když byla Bridget mimo náš holubník a já jsem utíkal před Kultem, sledovala mě po celém městě.

„Ale mistr Benedikt píše, že ať máme najít cokoliv, je to u nás doma.“

To byla pravda. Navíc, když ještě můj mistr žil, jen málokdy pouštěl holuby ven. Nedávalo smysl, že by mě měli někam vodit. Nebo ano?

Bridget se vrátila k mouce. Sledoval jsem ji. Někde u nás doma je poklad.

Přímo uvnitř?

„Myslíš, že se počítá střecha?“ zeptal jsem se.

Vteřinu jsme se dívali jeden na druhého, pak jsem popadl polekanou Bridget a vyběhl po schodech nahoru a poklopem na střechu.

Přihrádky v holubníku vzaly zasvé při rabování našeho domu. Tehdy mě hořce zklamalo, že jsme přišli o ptáky, ale s příchodem moru jsem si začal říkat, že je to spíš dobře. Městské výnosy přikazovaly majitelům domů zabít chovaná zvířata, aby se zpomalilo šíření nákazy. I Bridget už jsem měl zabít – jako kdybych o tom mohl vůbec uvažovat!

Přesto – znamenalo to, že ji musím nechávat pořád doma, aby nikdo neslyšel její vrkání. Z toho důvodu jsem se nikdy neobtěžoval opravovat holubník. Nechal jsem prostě jeho zbytky otevřené pro případ, že by přežívající holubi potřebovali nějaké bezpečné místo k přenocování. Dnes tu byl jediný pták, drozd, který hledal potravu mezi opuštěnými hnízdy. Když jsme vešli dovnitř, okamžitě uletěl.

Postavil jsem Bridget na zem. „Tak běž.“

„Co to děláš?“ zeptal se Tom.

„Studuju naše ptáky.“ Bridget mě klovla do boty. Odstrčil jsem ji. „No tak, Bridget. Najdi poklad mistra Benedikta.“

Tom se na mě podíval, jako kdybych přišel o rozum. Bridget dělala to, co holubi dělávají. Což znamená víceméně nic.

Tom nespokojeně přešlápl a já jsem zrudl. Tohle nebyl jeden z mých lepších nápadů. „Možná bychom se měli podívat sami?“ navrhl Tom.

A tak jsme to udělali. Prohledali jsme opuštěný holubník od střechy po podlahu. Prohrabali jsme hnízda v rozbitých přihrádkách, odtáhli jsme uvolněné přepážky a nahlédli jsme za borovicová prkna, která držela celou konstrukci pohromadě.

„Nic tady není,“ řekl jsem zklamaně.

„Aspoň víme, že ten poklad je uvnitř v domě,“ utěšoval mě Tom. „Co kdybychom zašli na trh a pokračovali v hledání, až se vrátíme? Třeba tě něco napadne, zatímco budeme pryč.“

Byl jsem si celkem jistý, že jenom chce jít nakoupit jídlo, ale měl pravdu: když tu budu jen tak stát, stejně nic nevymyslím. Toma potěšilo, že jsem souhlasil.

Nijak jsem se ale na ten výlet netěšil.

Královský trh působil skličujícím dojmem.

Kdysi se jednalo o jedno z mých oblíbených míst. Když jsem sem chodil se svým mistrem, civěl jsem na všechno to vystavené zboží: duhové hedvábí z Číny, květinové parfémy z Arábie, sladce vonící pražená kávová zrna z Nového světa. Volání obchodníků vychvalujících své zboží se odráželo ozvěnou od ochozů, zákazníci procházeli mezi stánky, handrkovali se s prodejci, odpočívali nad vínem a čerstvým pečivem a klábosili s přáteli, které potkali.

To už neplatilo. Většina stánků zavřela, protože obchodníci utekli a do města přestalo plynout zboží. I zákazníků bylo mnohem míň a panovala tu sklíčená atmosféra. Nakupující rychle přecházeli od jednoho stánku ke druhému, kupovali jen to nejnutnější a mince rozměňovali tak, že je házeli do misek s octem v naději, že kyselina spálí nemoc.

Procházeli jsme s Tomem mezi stánky a snažili se vyhýbat ostatním zákazníkům, co to šlo. Kupovali jsme jen to nejlacinější jídlo a nakládali ho na káru, kterou jsem vzal z dílny. Po celou dobu jsme se snažili dýchat co nejmíň – a nejen kvůli výparům šířícím mor.

Z davu se šířil odporný puch – nejen obvyklý tělní pach, výměšky a pach hnoje, jaký je ve městě běžný. Ale jelikož se věřilo, že různé zápachy zabraňují šíření nemoci, lidé nosili, žvýkali nebo se koupali ve všem aromatickém, co jim přišlo pod ruku. Jeden muž byl celý potřený octem, patrně na základě úvahy, že když je ocet vhodný pro mince, poslouží i jemu. Jiný měl kolem krku zavěšený věnec ze shnilých cibulí. Doprovázela ho žena, která si tak nacpala tváře česnekem a routou, že vypadala jako veverka.

Tom si zakrýval nos rukávem. „Kdybych chtěl zvracet, strčím hlavu do Temže. Viděls to?“ Kývl na muže, který si omotal kolem hlavy plátno a na temeno si připevnil kovový koš s hořícími kousky dřevěného uhlí, jež ho halily do dýmu. „To je jasný zákazník pro tvůj vykuřovač.“

Spolkl jsem odseknutí a pokračovali jsme do méně páchnoucí oblasti, kde na otevřené tržiště vanul horký vítr. Tam jsme však ucítili něco, co bylo svým způsobem ještě mnohem bolestnější.

Žena v řeznické zástěře vyvolávala od svého stánku: „Vepřové! Pečené vepřové, čerstvé, z venkova!“

Tom mě chytil za loket a zasténal. „Maso! Ani si nevzpomínám, kdy jsem naposledy viděl maso.“

Žaludek mi zabručel jako hladový lev. V prstech jsem svíral zbytek Isaacových mincí. Nejlepší bude vůbec se nedívat. Nemohli jsme si dovolit utrácet peníze za přepych.

Ale ta vůně… Tom se zkormouceně díval na řeznické zboží, když jsme tlačili kárku kolem. „Ach… jen si představ, Christophere. Čerstvá křupavá kůžička… marinovaná žebírka… ovárek v omáčce…“

„To stačí, Tome,“ řekl jsem.

„Skopové klobásy… ovárek v omáčce…“

„To už jsi říkal.“

Tomovi se zachvěl spodní ret. „Vsadím se, že král si ho dává, kdykoliv se mu zachce.“

„Viděl jsi to?“ obrátil jsem se na Toma.

„Lháři.“