LEDA 2024

Přeložil Rudolf Červenka

Translation © Rudolf Červenka, 2024

Cover © Tereza Eager, 2024

© LEDA spol. s r.o., 2024

ISBN 978-80-7335-980-5

Obsah

KNIHA PRVNÍ

KNIHA DRUHÁ

KNIHA TŘETÍ

KNIHA ČTVRTÁ

KNIHA PÁTÁ

KNIHA ŠESTÁ

KNIHA SEDMÁ

KNIHA OSMÁ

KNIHA DEVÁTÁ

KNIHA DESÁTÁ

KNIHA JEDENÁCTÁ

KNIHA DVANÁCTÁ

Rejstřík

POZNÁMKA PŘEKLADATELE

KNIHA PRVNÍ

1. Můj dědeček Verus mne svým příkladem učil laskavému a klidnému jednání.

2. Ve slavné památce svého otce jsem měl vzor skromnosti a mužnosti.

3. Od své matky jsem se učil zbožnosti a přejícnosti, vedla mne k tomu, abych se zdržel nejen špatných skutků, ale i špatných myšlenek a oblíbil si prostý, přepychu vzdálený způsob života.

4. Svému pradědečkovi vděčím za to, že jsem nenavštěvoval veřejné přednášky a debaty, ale měl jsem doma dobré a schopné učitele; vděčím mu také za poznání, že na věcech týkajících se vzdělání nemá člověk šetřit.

5. Můj učitel mě naučil, že při závodech vozatajů nemám dávat nadšenou přednost zeleným ani modrým a že při soutěžích gladiátorů nemám být u vytržení ani nad lehkými, ani nad těžkými ozbrojenci. Naučil mě také snášet námahu, spokojovat se s málem; přikládat sám ruce k dílu a neobtěžovat ostatní; nemíchat se do záležitostí druhých a nenaslouchat pomluvám na jejich adresu.

6. Diognetus mě naučil, abych se nepachtil kvůli maličkostem; abych nevěřil velkým řečem těch, kdo předstírají, že dělají zázraky, ani povídačkám o vyhánění démonů a jiných kouzlech; abych nepodléhal věštbám a dalším pověrám; abych strpěl svobodu řeči u jiných; abych se celou bytostí věnoval filosofii. Jemu také vděčím za to, že jsem slyšel nejprve Bakcheia, pak Tandasida a Marciana; že jsem už jako chlapec psal rozmluvy a že jsem si oblíbil tvrdé polní lůžko pokryté zvířecí kůží a podobné věci náležející k životu ovládanému helénskou kázní.

7. Rustikovi vděčím za to, že mě navedl, abych zlepšoval a zdokonaloval svoji povahu, a že jsem se nestal zaníceným sofistou, sepisujícím liché domněnky nebo pronášejícím nabádavé proslovy; že se nesnažím dávat okázale na odiv asketický způsob života ani přemrštěnou dobročinnost; že jsem se vzdal krasořečnění, básnění a pachtění se za vtipnými výroky, že doma nechodím v rouchu filosofa ani se nedopouštím jiných výstředností a že dopisy píšu v jednoduchém stylu, podobně jako on psal mé matce ze Sinuessy. Naučil jsem se od něho snadno se usmířit s těmi, kdo mě rozhněvali nebo mě urazili, jakmile dají najevo vůli ke smíru; že jsem pozorný při četbě, nespokojuji se s nepatrnými a povrchními znalostmi; že nepřikyvuji žvanilům. Děkuji mu také, že jsem se seznámil s Epiktétovými rozpravami, které mi půjčil ze své knihovny.

8. Od Apollonia jsem se naučil svobodnému myšlení, vyrovnané a houževnaté mysli a neochvějné rovnováze – ať v bolestech, při ztrátě dítěte nebo při dlouhých nemocech. Poskytl mi živý příklad toho, jak může být jeden a tentýž člověk velmi přísný a současně laskavý. Při výuce projevoval mimořádnou trpělivost a své skvělé schopnosti a dovednosti učit druhé principům filosofie nepovažoval za nic mimořádného. Právě od něj jsem se naučil, jak přijímat od přátel, co nám nabízejí z laskavosti, aniž bychom se přitom pokořovali a aniž bychom projevili necitlivou lhostejnost.

9. Sextus byl pro mě vzorem vlídné povahy a jeho rodina vzorem domácnosti, v níž vládne opravdová otcovská láska a pevný záměr žít v souladu s přírodou. Zde jsem se mohl naučit být vážný bez afektu, pozorný vůči přátelům, tolerantní k pomaleji chápajícím a k těm, kdo se bez vlastního uvažování řídí módními názory. V rozhovoru dovedl každému vyjít vstříc, takže rozmluva s ním byla sladší a příjemnější než jakékoli lichotky, a proto byl velmi ctěný a vážený. Jak rychle, a přitom promyšleně, nalézal a vykládal pravidla nezbytná pro život! Nikdy jsi u něj nezaznamenal sebemenší projev hněvu ani jiného hnutí mysli a při vší této dokonalé klidnosti měl to nejněžnější a nejlaskavější srdce. Chválil druhé, ale bez pompéznosti, byl velmi učený, a přitom dokonale skromný.

10. Od Alexandra Gramatika jsem se naučil, že se mám vyhýbat kritizování druhých, že se mám zdržet jejich pranýřování za nevhodné nebo neobvyklé výrazy i za nesprávnou výslovnost. Spíše jsem měl ve své odpovědi obratně upozornit, co mělo být řečeno, sám vyslovovat slova správně, souhlas nebo námitku omezit na věc samu a vyhnout se diskusi o konkrétním výrazu nebo také vhodně použít zmínku, již druhý učinil okrajově.

11. Fronto mi ukázal, kolik závisti, intrik a pokrytectví obklopuje knížata a že ti, které považujeme za šlechticky narozené, mají obecně méně přirozené lásky ke svým bližním.

12. Od Alexandra Platonika jsem se naučil, abych se jen výjimečně a jen z velké nutnosti někomu omlouval, že nemám volno, a abych se pod záminkou naléhavých povinností nevymlouval z povinností, které mám vůči svým bližním.

13. Od Catula jsem se naučil neježit se proti výtkám přítele, i kdyby byly nespravedlivé, ale raději se snažit získat zpět jeho důvěru; nešetřit chválou, když mluvím o svých učitelích, jak se vypráví o Domitiovi a Athenodorovi; k svým dětem lnout ryzí láskou a projevovat ji také navenek.

14. Od svého bratra Severa jsem se naučil milovat svou rodinu, milovat pravdu a spravedlnost. Skrze něj jsem poznal Thrasea , Helvidia, Catona, Diona a Bruta. Díky němu jsem získal první představu o demokratické ústavě založené na spravedlivých zákonech a rovných právech a o monarchistické vládě, jejíž hlavní starostí je svoboda poddaných. On mi také vštípil stálou a neslábnoucí oddanost filosofii; oddanost konat dobro, být celým srdcem štědrý. Naučil mě uchovávat dobrou naději, důvěřovat náklonnosti přátel a otevřeně, upřímně jednat s těmi, jež odsuzujeme, a také tomu, že naši přátelé mají snadno poznat, co se nám líbí, nebo nelíbí, aniž by si to museli s námahou domýšlet.

15. Maximovy rady mě naučily sebeovládání, jasnému úsudku, statečnosti při nemocích a jiných neštěstích, umírněnosti, laskavosti, také vážnosti a obětavosti při plnění povinností. Všichni věřili, že mluví tak, jak myslí, a jeho dobrému úmyslu, ať dělal cokoli. Nebylo nic, čemu by se divil nebo čeho by se lekal. Nikdy nespěchal, vždy se držel svého záměru, nikdy nepodlehl nesnázím ani sklíčenosti. Nebyl lehkovážný smíšek, ale ani bručoun nebo škarohlíd. Rád konal dobro, byl smířlivý, nesnášel lež. Byl spíš člověkem od přírody dobrým než zdokonaleným vlastním úsilím. Maximus nikdy nikomu nevnukl domněnku, že si ho neváží, a nikdo se nikdy neodvážil pomyslet, že stojí nad ním. A měl skvělý smysl pro humor.

16. Od svého otce jsem se naučil mírnosti a neochvějné stálosti v úsudcích, které jsem si předtím vytvořil po zralé úvaze; lhostejnosti vůči slávě; pracovitosti a vytrvalosti. Naučil mě vyslechnout každého, kdo nabídne něco, co míří k obecnému dobru; každému měřit s nestrannou spravedlností; správně odhadnout, kdy je třeba použít přísnost a kdy shovívavost. Zdržet se důvěrných styků s hochy a vůči všem se chovat vstřícně. Svým přátelům nechával volnost, zda s ním budou večeřet, či nikoliv, zda ho budou doprovázet na cestách do ciziny, či nikoliv; pokud je nějaká naléhavá záležitost přiměla, aby zůstali doma, vždy to pochopil.

Naučil jsem se od něho přesnosti a trpělivosti při poradních shromážděních, nikdy se nespokojil s pouhými domněnkami. Dbal, aby si udržel přátele, aniž by jeho náklonnost k nim byla zaslepená. Za všech okolností vyzařoval dobrou náladu; jeho předvídavost ohledně budoucích, a to i velmi vzdálených událostí byla výjimečná; pamatoval i na detaily, ale nedělal kolem nich rozruch; byl zdrženlivý vůči svému oslavování a lichocení. Vždy bděl nad potřebami říše, dbal na hospodárnost ve veřejných výdajích a dobře přijímal výtky v těchto záležitostech. Nebyl ani pověrčivým uctívačem bohů, nepodbízel se, aby získal přízeň zástupů, ale ve všem střízlivý a pevný, zkušeně rozpoznával, co je čestné, nebažil po bezúčelných novotách. Co se týče věcí, které usnadňují život a jichž může příroda poskytnout hojnost, používal je bez pýchy a zároveň bez okolků, rád jich využil, pokud byly k mání, a když chyběly, jejich nedostatkem se netrápil. Nikdo ho nemohl považovat za sofistu, za žvanila ani za puntičkáře. Byl to plnohodnotný člověk zralých zkušeností, muž, který nebyl přístupný pochlebování a který dokázal vládnout sám sobě stejně jako ostatním. Ctil všechny opravdové filosofy, jiné nesnižoval, ale ani se od nich nenechal svést na scestí. Jeho způsoby byly milé, jeho konverzace příjemná, ale ne přepjatá. O své tělo pečoval pravidelně, ale střídmě, ani jako ten, kdo přehnaně lpí na životě nebo je ješitný, ani jako někdo, kdo těmito věcmi pohrdá. Díky své vlastní péči tak jen zřídka potřeboval nějaké léky, ať už masti nebo jiné léky.

Jeho pozoruhodnou vlastností bylo, že bez závisti ustupoval každému, kdo si osvojil nějakou zvláštní schopnost, třeba řečnickou nebo právnickou, znalost tradičních zvyklostí a podobně, a takovému člověku pomáhal, aby se mu pro jeho schopnosti dostalo patřičného uznání. Pečlivě dodržoval starobylé zvyky předků, ale nevychloubal se tím. Nebyl nestálý ani rozmarný a nerad měnil místo pobytu. Trápily ho silné bolesti hlavy, ale když bolest pominula, vracel se svěží a plný energie ke svým obvyklým záležitostem. Měl jen málo tajemství a měl je zřídka, a to jen taková, která se týkala státních záležitostí.16

Při pořádání divadelních představení pro pobavení lidu, při organizaci veřejných prací a také při rozdělování darů a v dalších podobných záležitostech projevoval rozvahu a umírněnost; ve všech těchto věcech si počínal jako člověk, který si všímá jen toho, co je správné a vhodné konat, a nikoli slávy, která by z nich mohla vyplynout. Nikdy se nekoupal mimo obvyklou dobu, nebyl marnivý, co se týče veřejných staveb, nikdy se v myšlenkách nezabýval jídlem, ani barvou svého oblečení, ani krásou svého služebnictva. Jeho oděvy pocházely z Loria  – kde měl na pobřeží vilu – a byly většinou z místní vlny. Celé jeho chování bylo mírné, měl daleko ke strohosti, prudkosti nebo uspěchanosti; uvažoval o všech věcech jasně, klidně a beze spěchu, systematicky, rozhodně, se zvážením všech okolností, důsledně a jak se srovnávalo s povahou věci. Člověk by na něj mohl spravedlivě vztáhnout to, co je zaznamenáno o Sókratovi: že se dokázal jak odříct, tak i užívat věcí, při jejichž nedostatku se mnozí projevují jako slabí a při dostatku zas propadají nestřídmosti. Být silný ve zdrženlivosti a střídmý v požitcích – to jsou vlastnosti člověka vládnoucího dokonalým a nepřemožitelným duchem, jak ho později můj otec ukázal při Maximově nemoci.

17. Bohům vděčím za to, že jsem měl dobré dědečky a rodiče, dobrou sestru, dobré učitele, dobré druhy, dobré příbuzné a přátele, dobré skoro všechny; jim také děkuji, že jsem nikdy nikoho z nich svou zbrklostí neurazil, ačkoli mám takovou povahu, že by mě k tomu mohla svést, kdyby se k tomu naskytla příležitost. Řízením bohů však nedošlo k takové souhře okolností, která by mohla odhalit mou slabost.

Bohům jsem vděčný, že jsem nebyl déle vychováván u dědečkovy milenky, že jsem si zachoval zdrženlivost a odkládal milostné radovánky dokonce déle, než bylo třeba. Bohům vděčím za to, že jsem byl podřízen vládci a otci, který mě dokázal zbavit domýšlivosti a přesvědčil mě, že panovníkův dvůr se může obejít bez tělesné stráže, bez nádherných rouch, pochodní, soch a podobných okázalých předmětů, ale že může žít téměř jako prostý občan, a přesto vykonávat vladařské povinnosti s veškerou důstojností a nikoliv lehkomyslně.

Děkuji bohům, že mi dali takového bratra, který mě svou povahou podněcoval k tomu, abych bedlivě sledoval své vlastní jednání a činy, a zároveň mě těšil svou úctou a láskou. Děkuji jim, že se mé děti narodily s dobrými přirozenými dispozicemi duševními i tělesnými. Bohům vděčím také za to, že jsem neudělal větší pokroky v řečnictví a poezii a v dalších studiích, které by byly mohly pohltit mou mysl, kdybych v nich snadno našel úspěch. Z boží milosti jsem také včas dal těm, jimiž jsem byl vychováván, hodnosti, po nichž zřejmě nejvíce toužili, a neodbyl jsem je nadějí, že kvůli jejich mládí to udělám později.

Bohům vděčím za to, že jsem poznal Apollonia, Rustika a Maxima; že jsem měl příležitost často a účinně rozjímat sám se sebou a ptát se, co skutečně je život podle přírody. V míře, v níž bohové jsou s to dávat dary, pomoc nebo inspiraci, jsem jimi už dost obdařen, abych skutečně podle přírody žil. Vlastní vinou jsem toho dosud nedosáhl, též proto, že jsem nedbal vnitřních příkazů a téměř přímých pokynů bohů. Jim budiž též poděkováno, že mé tělo tak dlouho snášelo námahu takového života, jaký jsem vedl. Díky jejich přízni jsem se nikdy nedotkl ani Benedikty, ani Theodota, a když jsem potom propadl některým pošetilým vášním, brzy jsem se vyléčil. Děkuji za to, že navzdory své časté nespokojenosti s Rustikem jsem vůči němu nikdy nepodnikl nic, čeho bych později litoval; že ačkoli mé matce bylo souzeno, aby zemřela mladá, bydlila se mnou po celé svoje poslední roky; že jakkoli jsem se často přikláněl k tomu, abych pomohl někomu, kdo byl buď chudý, nebo upadl do jiné nouze, nikdy mi nebylo odpovězeno, že na to není dost peněz, a že jsem sám nikdy nepotřeboval podobnou pomoc od někoho jiného. Musím být také vděčný za to, že mám tak snášenlivou, milující a skromnou manželku, že jsem měl dostatek zdatných učitelů, kterým jsem mohl svěřit výchovu svých dětí. Dostalo se mi božské pomoci ve snech, zejména jak bych mohl zastavit chrlení krve a vyléčit závratě. Bohové nade mnou bděli i tehdy, když jsem se začal věnovat filosofii, neboť jsem se nedostal do rukou žádného sofisty, neseděl jsem zbytečně nad přemnoha svazky, nevěnoval jsem se řešení sylogismů ani pozorování záhadných hvězd.

Aby to všechno tak šťastně dopadlo, bylo zapotřebí jak pomoci bohů, tak přispění štěstěny.

Psáno v zemi Kvádů u Hronu

KNIHA DRUHÁ

1. Ráno si řekni: Dnes budu mít co do činění s vlezlými, s nevděčnými, s domýšlivými, se lstivými, závistivými a sobeckými lidmi. Všechny tyto chyby mají lidé proto, že nepoznají, co je dobré a co zlé. Já jsem však uvažoval o povaze dobra a shledal jsem, že je krásné. A když jsem se podíval na povahu zla, shledal jsem, že je ošklivé. Chápu také přirozenost chybujícího člověka a vím, že je mým bratrem: ne podle krve ani podle rodu, ale proto, že se účastní na stejném rozumu a stejném božském podílu. Nikdo z těchto lidí mi neublíží, protože nikdo z nich mě nedokáže zlákat k nějaké podlosti. Zároveň se nemohu na svého bratra hněvat ani se od něj odloučit, neboť jsme stvořeni k vzájemné součinnosti, podobně jako nohy, ruce, oční víčka a obě čelisti. Je proti přirozenosti, aby lidé působili jeden proti druhému – ale co jiného je zloba a odmítání?

2. Vše, co jsem, je buď tělo, dech, nebo rozum, vládnoucí část. Odlož nyní knihy, dál už se nerozptyluj! Čiň, jako bys byl na pokraji smrti: pohrdej tou hromádkou masa, je to jen krev, kosti a síť nervů, žil a cév. Uvažuj také o tom, co je dech – měnlivý vánek, který je každý co chvíli vydechován a znovu vdechován. Třetí je vládnoucí část. Pokud jde o ni, dej si pozor, aby nezůstala v otroctví, aby už nebyla vláčena sem a tam kdekterým sobeckým popudem. Nedovol, aby plivala na to, co ti nyní sesílá osud, ani aby se děsila, co ti může seslat později.

3. Vše, co nařídí bohové, je naplněno moudrou prozřetelností, ale ani působení náhody není odděleno od přírody a není bez souvislosti a provázanosti se záměry prozřetelnosti. Prozřetelnost je zdrojem všech věcí a s ní se druží veškerá nutnost a užitečnost všemu vesmíru, jehož jsi součástí. A to, co je prospěšné vesmírnému celku a co směřuje k jeho zachování, je prospěšné i pro každou část přírody. Řád přírody se zachovává přeměnami prvků, stejně jako přeměnami věcí, které jsou z nich složené. – Toto poznání ať ti stačí a ať je pro tebe neměnné. Zbav se žízně po knihách, abys neumíral nespokojený, nýbrž klidný a se srdcem plným upřímné vděčnosti bohům.

4. Vzpomeň si, jak dlouho už lelkuješ a kolikrát jsi už opovrhl příležitostí, kterou ti bohové poskytli. Uvědom si už konečně, jakého světa jsi součástí a jakého jeho vládce jsi výronem, a také, že tvým dnům je vyměřena lhůta. Pokud ji nevyužiješ k osvícení své duše, zanikne, stejně jako ty zanikneš, a už se nevrátí.

5. Hodinu po hodině se snaž jako Říman a člověk konat svůj denní úkol, s naprostou upřímností a láskou k bližním, v duchu nezávislosti a spravedlnosti, a osvoboď duši od všech jiných představ. Toho dosáhneš, budeš-li každý čin konat tak, jako by byl tvůj poslední, soustředěně a bez zavilé nechuti vůči pokynům rozumu, bez přetvařování, sobectví a nespokojenosti s osudem, jenž sdílíš s ostatními. Vidíš, jak málo věcí je třeba zvládnout, abys mohl žít šťastně, jako je dáno bohům. Od toho, kdo se drží uvedených zásad, nebudou už bohové víc vyžadovat.

6. Urážej, jen dál urážej a znevažuj sama sebe, má duše! Nezbývá ti mnoho času, abys uctila sama sebe. Život každého je krátký a ten tvůj je už téměř vyčerpán; nemáš úctu sama k sobě, ale hledáš své štěstí v duších jiných lidí.

7. Rozptylují tě vlivy zvenčí: využij tedy čas, abys doplnil své znalosti o nějakou dobrou věc, a přestaň se životem motat nazdařbůh. Vystříhej se však i jiné krajnosti: pošetilosti těch, kteří se neustále pachtí, a přitom nemají žádný jasný cíl, k němuž by napnuli všechny své touhy a záměry.

8. Málokdy je člověk nešťastný z toho, že si nevšiml, co se děje v duši ostatních. Kdo si ale nevšímá hnutí své vlastní duše, musí být nutně nešťastný.

9. Stále měj na paměti, jaká je přirozenost vesmíru a jaká je tvoje vlastní přirozenost a jak spolu jedna s druhou souvisejí a také jakou součástí vlastností celku jsou tvoje vlastnosti a že ti nikdo nemůže zabránit, abys vždy mluvil a jednal v souladu s tou přirozeností, jejíž jsi součástí.

10. Filosof Theofrastos se zabýval seřazením zločinů podle závažnosti. Pokud vůbec lze zločiny srovnávat, pak ty, jejichž pohnutkou je žádostivost, jsou odpornější než ty způsobené hněvem. Neboť ten, kdo je obětí hněvu, se odvrací od rozumu nějakou křečí a záchvěvem, který ho zaskočí. Naproti tomu ten, kdo hřeší ze žádostivosti, je ovládán rozkoší, a tak se ve své neřesti jeví nestřídmější a zženštilejší. Spravedlivě se tedy též ve filosofickém smyslu říká, že hřích kvůli rozkoši je zavrženíhodnější než hřích způsobený bolestí. Rozhněvaný hříšník byl dohnán k vině křivdami, kterých se na něm dopustili jiní, zatímco ten druhý se vydal k hříchu z vlastního popudu, neboť ho ke špatnému jednání vedla pouze jeho vlastní žádostivost.

11. Vždy konej, mluv a mysli s vědomím, že tvoje dny mohou kdykoli skončit. Existují-li bohové, pak odejít z tohoto světa není nic strašného, protože bohové tě nezapudí. Pokud žádní bohové nejsou nebo pokud se nestarají o lidské záležitosti, proč by mi mělo záležet na životě ve světě bez bohů a bez prozřetelnosti? Bohové ale jsou a o lidské záležitosti se jistě starají. Zcela vložili do rukou člověka, aby neupadl do skutečného zla. A pokud by se vyskytly jiné špatné věci, také by učinili opatření, aby se jim člověk mohl zcela vyhnout. Neboť jak může zhoršit život člověka to, co nezhorší člověka samotného? Vesmírná příroda by nepropadla nevědomosti ani bezmocnosti vědění a takové věci by jistě nedopustila nebo by jejich důsledky napravila. Nemohla by nás zklamat a dopustit, aby se buď z nemohoucnosti nebo z neschopnosti dobro a zlo dělo stejně tak dobrým jako špatným lidem. Ovšem život a smrt, sláva a hanba, bolest a rozkoš, bohatství a chudoba – to vše se děje dobrým i špatným lidem. Jmenované věci totiž nejsou ani krásné, ani ohavné, a proto nejsou ani dobré, ani zlé.

12. Je úkolem našeho rozumu pochopit, jak rychle všechny věci zanikají: v hmotném světě lidé, v proudu času vědomí o nich. Jak málo znamenají všechny smyslové vjemy, hlavně ty, které nás přitahují rozkoší nebo odpuzují bolestí, anebo ty, které nám do uší vytrubuje marnost. Jak jsou povrchní, opovrženíhodné, nečisté, jak pomíjivé, jak mrtvé jsou! Je na schopnosti našeho rozumu, aby to zhodnotil. Co jsou zač ti, jejichž domněnky a tvrzení propůjčují slávu? Co znamená „zemřít“? Když se nad tím člověk zamyslí a nedá na všelijaké strašidelné výmysly, není smrt nic jiného než dílo přírody. Bát se díla přírody je dětinské. Smrt je ovšem nejen dílo přírody: navíc je přírodě prospěšná. – Přemýšlej o tom, jak je člověk blízko bohům, kterou svojí částí je jim blízko a za jakého stavu té části.

15. Vše je založeno na domněnkách. Námitky proti tomuto výroku jsou neplatné a jeho užitečnost je zřejmá: pokud ho přijmeme jen natolik, nakolik ho tvoří nevývratná pravda.

PSÁNO V CARNUNTU