LEDA

2024

Přeložil Hanuš Karlach

Franz Kafka

Proces

Translation © Hanuš Karlach, 2024

Photographs © Jan Jindra, 2024

Cover © René Senko, 2024

© LEDA spol. s r. o., 2024

ISBN 978-80-7335-809-9

Obsah

Zatčení

Rozhovor s paní Grubachovou Poté slečna Bürstnerová

První vyšetřování

V prázdné zasedací síni Student Kanceláře

Dráb

Strýc Leni

Advokát Továrník Malíř

Obchodník Block Výpověď advokátovi

V dómu

Konec

FRAGMENTY

Přítelkyně slečny B.-ové

Státní zástupce

K Else

Zápas s náměstkem ředitele

Dům

Cesta za matkou

Ještě k Procesu

Zatčení

Někdo musel Josefa K. pomluvit, protože i když neudělal nic špatného, jednou ráno ho zatkli. Kuchařka jeho domácí, paní Grubachové, která mu každé ráno kolem osmé hodiny přinášela snídani, tentokrát nepřišla. To se ještě nikdy nestalo. K. chvilku čekal, díval se ze svého polštáře na starou paní, která bydlela naproti a která ho nyní nezvykle zvědavě pozorovala, potom však, udivený a hladový, zazvonil. Ihned někdo zaklepal a vešel muž, kterého tady v bytě ještě nikdy neviděl. Byl štíhlý, a přesto pevné konstituce, na sobě měl přiléhavé černé šaty, které byly podobně jako cestovní oblek opatřeny rozmanitými záhyby, kapsami, přezkami, knoflíky a páskem, takže ačkoliv člověku nebylo zřejmé, k čemu to všechno má sloužit, jevilo se to jako zvlášť praktické. „Kdo jste?“ zeptal se K. a posadil se v posteli zpříma. Muž ale otázku přešel, jako by člověk musel prostě přijmout, že se tu objevil, a řekl k tomu jen: „Vy jste zvonil?“ „Anna mi má přinést snídani,“ řekl K. a pokusil se nejdříve mlčky a soustředěně odvodit, kdo ten muž vlastně je. Ten se ale příliš dlouho nevystavoval jeho pohledům a obrátil se ke dveřím, které trochu pootevřel, aby komusi těsně za nimi řekl: „Chce, aby mu Anna přinesla snídani.“ Poté přišlo drobné zasmání ve vedlejší místnosti, podle zvuku nebylo jisté, zda se na tom nepodílelo víc osob. Přestože se ten cizí muž nemohl dozvědět nic, co by už předtím nevěděl, prohlásil ke K. ohlašujícím tónem: „To není možné.“ „To by bylo něco nového,“ řekl K., vyskočil z postele a rychle si natáhl kalhoty. „Chci zjistit, co je to za lidi ve vedlejší místnosti a jak si hodlá paní Grubachová zodpovědět to vyrušování.“ Hned ho sice napadlo, že to nemusel říkat tak nahlas a že tím do jisté míry uznává právo toho cizího člověka na určitý dohled, ale to mu teď nepřipadalo nijak důležité. Buď jak buď to ten cizí člověk takto pojal, protože se zeptal: „Nechcete raději zůstat tady?“ „Já ani nechci zůstat tady, ani nechci, abyste mě oslovoval, dokud se mi nepředstavíte.“ „Bylo to myšleno dobře,“ prohlásil ten cizí člověk a bez dalšího otevřel dveře. Ve vedlejší místnosti, kam K. vešel pomaleji, než měl v úmyslu, to vypadalo na první pohled téměř přesně jako večer předtím. Jednalo se o obývací pokoj paní Grubachové. Možná v tom pokoji přeplněném nábytkem, pokrývkami, porcelánem a fotografiemi bylo dnes trochu méně místa než jindy, člověk to nepoznal hned, bylo to obtížnější o to, že hlavní změna spočívala v tom, že u otevřeného okna seděl muž s knihou, od níž teď vzhlédl. „Měl jste zůstat ve svém pokoji! On vám to Franz neřekl?“ „Ano, a co vlastně chcete?“ zeptal se K. a přesunul pohled z nového známého na toho, kterému říkali Franz a který zůstal stát ve dveřích, a pak zase zpátky. Otevřeným oknem bylo možné zahlédnout zase tu starou paní, která s nepokrytou stařeckou zvědavostí přistoupila k protějšímu oknu, aby i nadále všechno viděla. „Já přece chci paní Grubachovou –,“ řekl K. a učinil pohyb, jako by se těm dvěma mužům, kteří ale stáli daleko od něho, vytrhoval a chtěl pokračovat v chůzi. „Ne,“ prohlásil muž u okna, odhodil knihu na stolek a vstal. „Nesmíte odejít, jste přece zatčen.“ „Vypadá to tak,“ řekl K. „A pročpak?“ zeptal se nato. „Nejsme pověřeni k tomu, abychom vám to řekli. Jděte do svého pokoje a tam čekejte. Jednou je řízení zahájeno, a vy se všechno dozvíte v pravý čas. Už teď překračuji svoje pověření, když se s vámi domlouvám tak přátelsky. Doufám, že to neslyší nikdo jiný než Franz, ten sám je k vám vzdor veškerým předpisům přátelsky nakloněný. Jestli budete mít i nadále tolik štěstí, jako když vám byli určeni takoví hlídači, pak můžete být optimistický.“ K. si chtěl sednout, ale teď viděl, že v celém pokoji není kam, vyjma židličky u okna. „Ještě uznáte, jak je to všechno pravdivé,“ řekl Franz a zároveň ke K. spolu s tím druhým mužem přistoupil. Zejména ten druhý významně K. převyšoval a častěji mu poklepával na rameno. Oba zkoumali K.-ovu noční košili a řekli, že si teď bude muset obléci daleko horší, že tuhle ale, jakož i ostatní jeho prádlo, uloží, a kdyby snad jeho věc dopadla příznivě, zase mu všechno vrátí. „Bude lepší, když si ty věci dáte do úschovy k nám než do skladu,“ řekli, „protože ve skladu dochází často ke zpronevěrám, kromě toho se tam všechny věci po určité době prodávají, bez ohledu na to, jestli je příslušné řízení skončené nebo ne. A jak dlouho poslední dobou trvají takové procesy! Dostal byste ovšem asi nakonec od skladiště výnos, ale ten výnos je zaprvé o sobě nepatrný, protože při prodeji nerozhoduje výše nabídky, nýbrž výše úplatku, a zadruhé se takové výnosy podle zkušenosti zmenšují při předávání z ruky do ruky a z roku na rok.“ K. na ty řeči téměř nereagoval, dispozičního práva stran svých věcí, které snad ještě měl, si příliš necenil, daleko důležitější pro něj bylo, aby se mu dostalo objasnění jeho situace. V přítomnosti těch lidí ale ani nedokázal uvažovat, ten druhý hlídač do něj pořád znovu narážel břichem – mohli to být jedině hlídači –, dalo by se říct přátelsky, když ale K. vzhlédl, uviděl suchý kostnatý obličej se silným nosem zahnutým do strany, vůbec se nehodící k tomu tlustému tělu, jak se přes něj naklání k druhému hlídači. Co je to za lidi? O čem to mluvili? Do jakého úřadu patří? K. žije přece v právním státě, všude vládne mír, všechny zákony řádně platí, kdo se to odvážil přepadnout ho v jeho obydlí? Měl vždycky sklon brát všechno na lehkou váhu, věřit v nejhorší, až to nejhorší nastane, nepodnikal žádná předběžná opatření pro budoucnost, ani tehdy, když ledacos hrozilo. Tady mu to ale nepřipadalo správné – člověk to celé sice mohl považovat za žert, za drsný žert, který mu z neznámých důvodů, možná proto, že má dnes třicáté narozeniny, zchystali kolegové v bance, to bylo pochopitelně možné, možná bylo potřeba se jen tak nebo onak hlídačům vysmát do tváře, a oni by se zasmáli taky, možná to jsou posluhovači z ulice za rohem, nejsou jim nepodobní –, přesto byl tentokrát už od chvíle, kdy poprvé uviděl hlídače Franze, pevně rozhodnut nepustit z ruky ani tu nejmenší výhodu, kterou vůči těmhle lidem má. Že se bude později říkat, že nerozumí žertu, v tom K. viděl jen docela nepatrné nebezpečí, avšak pamatoval si – a nebylo jeho zvykem učit se zkušenostmi – několik o sobě nevýznamných případů, u nichž si na rozdíl od svých prozíravějších přátel bez nejmenšího tušení možných následků počínal neopatrně a výsledek ho za to potrestal. To se nemělo znovu stát, přinejmenším ne tentokrát; je-li to komedie, hodlá se jí účastnit.

Ještě stále byl svobodný. „Dovolíte,“ řekl a chvatně prošel mezi hlídači do svého pokoje. „Vypadá to, že je rozumný,“ slyšel, jak za ním říkají. Ve svém pokoji spěšně vytrhl zásuvky psacího stolu, všechno tam spočívalo ve velkém pořádku, ale zrovna potvrzovací doklady, které hledal, nedokázal v tom rozčilení najít. Konečně uviděl svou cyklistickou legitimaci a hodlal s ní jít ke hlídačům, pak mu ale ten doklad připadl příliš nepatrný, a hledal dále, až objevil rodný list. Když se vracel do vedlejšího pokoje, otevřely se naproti dveře a chystala se vstoupit paní Grubachová. Bylo ji možné zahlédnout jenom na chvilku, protože jen poznala K., celá zrozpačitěla, poprosila o prominutí, ustoupila zpět a nanejvýš opatrně za sebou zavřela. „No tak pojďte dovnitř,“ stačil ještě K. říct. Stál teď uprostřed místnosti se svými dokumenty, díval se stále na dveře, které se už znovu neotevřely, a vyburcovala ho až výzva hlídačů, kteří stáli u stolku u otevřeného okna, a jak teď K. poznal, spořádávali jeho snídani. „Proč sem nevešla?“ zeptal se. „Nesmí,“ vysvětlil vysoký hlídače, „jste přece zatčený.“ „Jak mohu být zatčený? A ještě k tomu takhle?“ „Už zase začínáte,“ vyčetl mu ten hlídač a namočil si chléb namazaný máslem do soudku s medem. „Na takové otázky neodpovídáme.“ „Budete muset na ně odpovědět,“ řekl K. „Tady jsou mé legitimační dokumenty, ukažte mi vy ty své, a především zatýkací rozkaz.“ „Dobrotivé nebe!“ zvolal hlídač. „Že vy se nedokážete smířit se svou situací, a jak se zdá, zaměřujete se na to, abyste zbytečně dráždil nás, kteří jsme vám ze všech vašich bližních pravděpodobně nejbližší.“ „Je to tak, věřte tomu,“ řekl Franz se šálkem kávy v ruce. Nepřiložil ho ale k ústům, nýbrž se na K. podíval dlouhým, zjevně významným, ale nechápavým pohledem. K. se navzdory svému přání pustil do rozmluvy pohledů s Franzem, pak ale přece jen ukázal své doklady a řekl: „Tady jsou mé legitimační doklady.“ „Co nás mají zajímat?“ prohlásil ten vysoký hlídač. „Chováte se hůř než nějaké dítě. Co vlastně chcete? Chcete ten svůj zpropadený velký proces dovést rychle ke konci, že s námi hlídači diskutujete o legitimaci a o zatýkacím rozkaze? My jsme jen nízko postavení zaměstnanci, kteří se téměř nevyznají v nějakém stvrzovacím dokladu a s tou vaší věcí nemáme společného nic jiného, než že u vás denně deset hodin držíme stráž a za to nás platí. To je všechno, přesto ale jsme schopni pochopit, že vysoké úřady, v jejichž službě jsme, se před pokynem k takovému zatčení velice podrobně informují o jeho důvodech a o osobě zatčeného. Neexistuje v tom žádný omyl. Náš úřad, nakolik ho znám, a já znám jen ty nejnižší hodnosti, nehledá třeba vinu v obyvatelstvu, nýbrž, jak se praví v zákoně, přitahuje ho vina a musí vysílat nás hlídače. To je zákon. Kde by tady byl nějaký omyl?“ „Ten zákon neznám,“ řekl K. „Tím hůř pro vás,“ prohlásil hlídač. „On asi taky existuje jenom ve vašich hlavách,“ řekl K., který se chtěl nějak vkrást do myšlenek hlídačů, obrátit je ve svůj prospěch anebo v nich zdomácnět. Ale hlídač jen odmítavě řekl: „Však vy to na sobě pocítíte.“ Do rozhovoru se vmísil Franz: „Hele, Willeme, on přiznává, že zákon nezná, a přitom tvrdí, že je nevinný.“ „Máš úplně pravdu, jenže u něho se nedá dosáhnout, aby cokoliv chápal,“ prohlásil ten druhý. K. už nic neodpověděl. Musím se, pomyslel si, nechat ještě víc plést žvaněním těchhle nejnižších orgánů, kteří sami připouštějí, že jimi jsou? Buď jak buď mluví o věcech, kterým vůbec nerozumějí. Tu jejich jistotu umožňuje jenom jejich hloupost. Těch několik slov, která promluvím s někým, kdo je na mé úrovni, všechno ujasní nesrovnatelně lépe než sáhodlouhé řeči vedené tady s těmi. Přešel několikrát sem a tam ve volném prostoru pokoje, přitom uviděl, jak na druhé straně ta stará paní přivlekla k oknu nějakého o hodně staršího starce a držela ho v objetí. K. musel tomu divadlu udělat konec: „Odveďte mě k vašemu nadřízenému,“ řekl. „Až si to bude přát, dříve ne,“ prohlásil hlídač, kterého nazývali Willem. „A radím vám,“ dodal, „abyste šel do svého pokoje a klidně tam počkal, co ohledně vás bude nařízeno. Uděláte dobře, pokud se nebudete rozptylovat zbytečnými myšlenkami a soustředíte se, budou na vás kladeny velké požadavky. Vy jste s námi nejednal, jak by si byla naše ochota zasloužila, vy jste zapomněl, že ať už jsme kdokoliv, přinejmenším vůči vám jsme svobodní muži, a to není malá převaha. Přesto jsme, pokud máte peníze, ochotni přinést vám z kavárny na druhé straně malou snídani.“

K. na tuto nabídku nereagoval a chvilku tiše stál. Možná kdyby otevřel dveře do dalšího pokoje, anebo dokonce dveře do předsíně, ti dva by se mu vůbec neodvážili bránit, možná by bylo vůbec nejjednodušší, kdyby to hnal do krajnosti. Ale třeba by ho přece jen popadli, a kdyby ho přemohli, bylo by po veškeré převaze, jakou si teď vůči nim v jistém ohledu udržoval. Proto dal přednost zaručenému řešení, jež musel přinést přirozený průběh, a vrátil se do svého pokoje. Ani z jeho strany ani ze strany hlídačů nepadlo další slovo.

Hodil sebou na postel a z nočního stolku si vzal krásné jablko, které si včera večer přichystal na ráno. Teď to byla jeho jediná snídaně, a jak se ujistil při prvním velkém soustu, rozhodně daleko lepší, než by byla snídaně z té špinavé noční kavárny, kterou by byl dostal z milosti hlídačů. Cítil se dobře a byl plný naděje, v bance sice dnes dopoledne promešká službu, ale to při poměrně vysokém postavení, jaké tam zaujímá, půjde snadno omluvit. Měl by uvést, co se skutečně stalo? Hodlal to udělat. Pokud by mu nevěřili, což by v tomhle případě bylo pochopitelné, mohl uvést jako svědka paní Grubachovou anebo i ty dva starochy odnaproti, kteří se teď tlačili k oknu. K. udivovalo, možná i víc než udivovalo, jak asi uvažují ti hlídači, když ho nahnali do pokoje a nechali ho samotného, kde přece měl desítku možností se zabít. Jak o tom uvažoval, kladl si současně otázku, jaký by k tomu měl důvod. Třeba ten, že ti dva dřepí vedle a vyčíhali si, že bude snídat? Bylo tak nesmyslné zabíjet se, že i kdyby to snad chtěl udělat, kvůli nesmyslnosti něčeho takového by toho nebyl schopen. Kdyby duševní omezenost hlídačů nebila tak do očí, mohl by člověk mít za to, že ani oni vzhledem k jejich stejnému náhledu neviděli nebezpečí v tom nechat ho o samotě. Kdyby chtěli, mohli by se teď dívat, jak jde k jedné nástěnné skříňce, v níž uchovává dobrou kořalku, a nejdřív vypije jednu sklenku jako náhradu snídaně a pak druhou, aby si dodal odvahy jen z obezřetnosti pro ten nepravděpodobný případ, že by to mělo být nutné.

Náhle kdosi ve vedlejším pokoji zakřičel a jeho to tak vylekalo, že při pití narazil zuby do skla. „Volá vás dozorce,“ zaznělo. Vyděsilo ho právě to krátké, úsečné zakřičení, kterého by se u strážného Franze nebyl nadál. Příkaz sám mu byl velice vítaný. „Konečně,“ zavolal zpátky, zavřel nástěnnou skříňku a spěchal do vedlejšího pokoje. „Co vás to napadá?“ zvolali. „Chcete jít k dozorci v košili? Dá vás zbít a nás s vámi!“ „Nechte mě, k čertu,“ vyhrkl K., kterého zatlačili zpátky až k jeho šatníku. „Když mě někdo přepadne v posteli, nemůže čekat, že mě zastihne ve svátečním obleku.“ „Tady nic nepomůže!“ řekli hlídači, kteří při tomto K.-ově křiku byli docela klidní, ba vypadali téměř smutní, a tím ho mátli nebo naopak do jisté míry přiváděli k rozumu. „Směšné obřady!“ zabručel ještě, sebral však ze židle sako a chvilku je podržel v rukou, jako kdyby je rozprostíral k posouzení hlídačům. „Musí to být černé sako,“ řekli. K. na to hodil sako na podlahu a řekl, ani sám nevěděl, v jakém smyslu: „To přece ještě není hlavní líčení.“ Hlídači se usmáli, trvali ale na svém: „Musí to být černé sako.“ „Jestli tím celou věc urychlím, podrobím se,“ řekl K. Otevřel šatník, dlouho hledal mezi mnoha obleky, vybral nakonec své nejlepší černé šaty, žaket, jehož pas budil mezi známými rozruch, vzal si i jinou košili a začal se pečlivě oblékat. Vskrytu si pomyslel, o kolik se celá záležitost urychlila, když ho hlídači zapomněli vyzvat, aby se vykoupal. Sledoval je, jestli si na to snad přece jen nevzpomenou, ale pochopitelně je to vůbec nenapadlo, naproti tomu Willem neopomněl poslat Franze k dozorci s hlášením, že se K. obléká.

Oblékl se a pak musel projít těsně kolem Willema a prázdným vedlejším pokojem do dalšího pokoje, jehož dveře s oběma křídly byly už otevřené. Tenhle pokoj, jak K. dobře věděl, obývala nyní krátkou dobu jistá slečna Bürstnerová, písařka na psacím stroji, která chodívala velice brzy do práce, domů přicházela pozdě a s K. vyměnila sotva nějaký pozdrav. Teď byl noční stolek od její postele posunut doprostřed pokoje jako jednací stůl a u něho seděl dozorce. Nohy měl přehozené přes sebe a jednu paži položenou na opěradle křesla. V koutu pokoje stáli tři mladí lidé a dívali se na fotografie slečny Bürstnerové, přišpendlené na rohoži visící na stěně. Na klice otevřeného okna byla pověšená bílá blůza. V okně naproti byli zase už vyložení ti dva starouši, ovšem jejich společnost se rozrostla, stál za nimi totiž muž, který je daleko převyšoval; košili měl na hrudi rozepnutou a prsty si kroutil nazrzlou kozí bradku.

„Josef K.?“ zeptal se dozorce, možná jen proto, aby k sobě upoutal K.-ovy roztržité pohledy. K. přikývl. „Jste asi průběhem dnešního rána hodně překvapený,“ chtěl vědět dozorce a posouval přitom oběma rukama těch několik předmětů, které ležely na nočním stolku – svíci se zápalkami, knihu a jehelníček –, jako by to byly věci, které potřebuje k jednání. „Jistě,“ řekl K. a zaplavil ho příjemný pocit, že konečně stanul proti rozumnému člověku, s nímž může mluvit o své záležitosti, „jistě jsem překvapený, ale příliš překvapený rozhodně ne.“ „Příliš překvapený nejste?“ zeptal se dozorce a postavil svíci doprostřed stolku, ostatní věci seskupil kolem ní. „Vy mi asi špatně rozumíte,“ pospíšil si K. podotknout. „Myslím –“ Tady se K. odmlčel a ohlížel se po nějaké židli. „Mohu si snad sednout?“ zeptal se. „Není to obvyklé,“ odpověděl dozorce. „Myslím,“ řekl teď K. již bez další odmlky, „jsem ovšem velice překvapen, ale člověk, když je třicet let na světě a musí se sám protloukat, tak jak bylo souzeno mně, je vůči překvapením odolný a nebere je příliš vážně. Zejména ne to dnešní.“ „Proč zejména ne to dnešní?“ „Nechci říct, že to celé považuji za žert, na to se mi provedené akce zdají přece jen příliš rozsáhlé. Určitě se na tom podíleli všichni hosté penzionu a taky vy všichni, a to přesahuje hranice žertu. Nechci tedy říkat, že je to žert.“ „Zcela správně,“ řekl dozorce a díval se, kolik zápalek je v krabičce. „Na druhé straně ale,“ pokračoval K. a obracel se přitom na všechny – byl by se dokonce rád otočil i k těm třem u fotografií –, „na druhé straně ale nemůže ta věc být nijak moc důležitá. Usuzuji tak z toho, že jsem obžalován, ale nejsem s to objevit nejmenší vinu, která by za to mohla. Ale i to je vedlejší, hlavní otázkou je: Kým jsem obžalován? Který úřad vede řízení? Jste vy úředník? Nikdo nemá uniformu, pokud se vaše šaty“ – obrátil se k Franzovi – „nemají nazývat uniformou, ale on je to přece spíš cestovní oblek. V těchto otázkách vyžaduji jasnost a jsem přesvědčen, že poté, co si to vyjasníme, budeme se moci spolu co nejsrdečněji rozloučit.“ Dozorce uhodil krabičkou od zápalek o stůl. „Jste na velikém omylu. Ti pánové tady a já jsme pro vaši záležitost naprosto vedlejší, dokonce o ní skoro nic nevíme. Mohli bychom mít na sobě tu nejpředpisovější uniformu, a vaše věc by na tom nebyla o nic hůře. Nemohu vám taky naprosto říct, že jste obžalován, anebo spíš to nevím. Jste zatčený, to je správně, víc nevím. Možná hlídači žvanili něco jiného, potom to bylo prostě jenom takové žvanění. I když tedy nedokážu odpovědět na vaše otázky, mohu vám přesto poradit, abyste myslel méně na nás a na to, co se s vámi bude dít, myslete raději víc na sebe. A nedělejte takový rozruch ohledně pocitu své neviny, je to na překážku nijak špatnému dojmu, jakým jinak působíte. Taky byste měl být vůbec v řečnění zdrženlivější, skoro všechno, co jste říkal, by se bylo mohlo, i kdybyste býval řekl jenom málo slov, odvodit z vašeho chování, kromě toho to nebylo nic tak ohromně pro vás příznivého.“

K. vytřeštil na dozorce oči. Dostává se mu školometského poučování od zjevně mladšího člověka? A je trestán důtkou za svou otevřenost? Navíc o důvodu svého zatčení a o jeho původcích se nic nedozvídá? Upadl do určitého rozrušení, chodil sem a tam, v čemž mu nikdo nebránil, ohrnoval si manžety u rukávů, osahával se na hrudi, uhlazoval si vlasy, až přešel kolem těch tří pánů a řekl, „to je přece nesmyslné“, načež se k němu otočili a laskavě, avšak vážně, na něj pohlédli, a on se nakonec zase zastavil před dozorcovým stolem. „Státní zástupce Hasterer je můj dobrý přítel,“ řekl, „mohu mu zatelefonovat?“ „Zajisté,“ řekl dozorce, „ale nevím, jaký by to mělo smysl, muselo by to být tak, že si s ním chcete promluvit v nějaké soukromé záležitosti.“ „Jaký smysl?“ zvolal K. spíše užasle než zlostně. „Kdo jste? Chcete smysl, a předvádíte tu to nejnesmyslnější, co existuje. No neustrnul by se nad tím kámen? Ti pánové mě nejdřív přepadli a teď tu postávají a posedávají a nechávají mě před vámi provádět vysokou drezuru. Jaký by to mělo smysl telefonovat státnímu zástupci, když jsem údajně zatčený? Dobrá, nebudu telefonovat.“ „Ale ano,“ řekl dozorce a ukázal rukou do předsíně, kde byl telefon, „prosím, zatelefonujte si.“ „Ne, už nechci,“ řekl K. a poodešel k oknu. Na druhé straně byla ještě u okna ta společnost, která se až teď, když K. přikročil k oknu, asi cítila být rušena v klidu svého přihlížení. Starochové se užuž zvedali, ale muž za nimi je uklidnil. „Tam jsou taky takoví přihlížející,“ zvolal K. docela nahlas k dozorci a ukázal prstem ven. „Pryč tamodtud,“ zahlaholil pak na druhou stranu. Ti tři ucouvli o několik kroků, oba starouši dokonce až za onoho muže, který je kryl svým širokým tělem, a soudě podle pohybu jeho úst, říkal cosi, čemu na tu vzdálenost nebylo rozumět. Nevytratili se však úplně, nýbrž čekali, až se zase budou moci přiblížit k oknu. „Dotěrní, bezohlední lidé!“ řekl K., když se otočil zpátky do svého pokoje. Bylo možné, že s ním dozorce souhlasí, jak se K. z postranního pohledu domníval poznat. Ale bylo zrovna tak pravděpodobné, že vůbec neposlouchal, protože pevně tiskl ruku na stůl a vypadalo to, že si rozděluje prsty podle délky. Oba hlídači seděli na kufru zahaleném ozdobnou přikrývkou a třeli si kolena. Ti tři mladí lidé si dali ruce v bok a rozhlíželi se bezcílně kolem. Bylo ticho jako v nějaké zapomenuté úřadovně. „No tak, pánové,“ zvolal K., jednu chvíli mu připadalo, že snad nese všechny na svých bedrech, „soudě podle toho, jak vypadáte, mohla by ta moje záležitost být u konce. Jsem toho názoru, že bude nejlépe, když se už nebude přemítat o oprávněnosti nebo neoprávněnosti vašeho postupu a celá ta věc se smířlivě ukončí vzájemným stiskem ruky. Pokud jste mého názoru, pak prosím –,“ přikročil ke stolu, kde seděl dozorce, a podal mu ruku. Dozorce pozvedl oči, hryzl se do rtu a podíval se na K.-ovu podanou ruku. K. si pořád ještě myslel, že si s ním dozorce plácne, ten ale vstal, popadl tvrdý kulatý klobouk, který ležel na posteli slečny Bürstnerové, a nasadil si ho opatrně oběma rukama na hlavu, jak se to dělá při zkoušení nových klobouků. „Jak prosté vám to všechno připadá!“ řekl přitom dozorce směrem ke K. „Že bychom tu věc měli smířlivě ukončit, myslíte? Ne, ne, to opravdu nejde. Čímž na druhé straně nechci říct, že byste si měl zoufat. Proč taky? Jste jenom zatčen, nic jiného. To jsem vám měl oznámit, což jsem udělal, a taky jsem viděl, jak jste to přijal. Tím to pro dnešek stačí a můžeme se rozloučit, ovšem pouze prozatím. Vy teď asi budete chtít jít do banky?“ zjišťoval. „Do banky?“ zeptal se K. „Myslel jsem, že jsem zatčený.“ Řekl to s jistým vzdorem, protože i když jeho podání ruky nebylo přijato, cítil se, zejména poté, co dozorce vstal, na všech těchhle lidech stále nezávislejší. Hrál si s nimi. Měl v úmyslu, pokud by snad odcházeli, jít za nimi až k domovním dveřím a upozorňovat je na své zatčení. Proto taky opakoval: „Jak mohu jít do banky, když jsem zatčený?“ „Ach tak,“ řekl dozorce, který už byl u dveří, „vy jste mě špatně pochopil. Jste zatčen, jistě, ale to vám nezabraňuje ve vykonávání vašeho povolání. Taky se vám nemá zamezovat v obvyklém způsobu života.“ „Potom to zatčení není nijak příliš zlé,“ řekl K. a přikročil blíž k dozorci. „Nikdy jsem to nemyslel jinak,“ řekl ten. „Pak se ale zdá, že ani to oznámení zatčení nebylo tak velice nezbytné,“ řekl K. a pokročil ještě blíž. I ostatní se přiblížili, všichni se shromáždili na úzkém prostoru u dveří. „Byla to moje povinnost,“ řekl dozorce. „Hloupá povinnost,“ prohlásil K. neústupně. „Může být,“ odvětil dozorce, „ale nehodláme takovými řečmi ztrácet čas. Měl jsem za to, že chcete jít do banky. Protože si dáváte pozor na veškerá slova, dodávám: já vás nenutím, abyste do té banky šel, jen jsem měl za to, že to chcete. Abych vám to ulehčil a aby byl váš příchod do banky co nejméně nápadný, zařídil jsem, aby tihle tři pánové byli vašimi kolegy, máte je k dispozici.“ „Cože?“ zvolal K. a užasle se na ty tři zadíval. Ti tak netypičtí chudokrevní mladí lidé, které měl v paměti jen jako skupinku stojící u fotografií, byli opravdu úředníci z jeho banky, ne kolegové, to bylo řečeno příliš nadneseně a dokazovalo to mezeru v dozorcově všeznalství, podřízení úředníci z banky to ovšem byli. Jak to mohl K. přehlédnout? Nemohl přece být dozorcem a hlídači zaujat natolik, aby ty tři nepoznal. Toho toporného, rukama máchajícího Rabensteinera, plavovlasého Kullicha s vpadlýma očima a Kaminera s tím jeho nesnesitelným úsměvem, který způsobovalo chronické svalové napětí. „Dobré jitro!“ řekl K. po chvilce a podal těm korektně se uklánějícím pánům ruku. „Já vás vůbec nepoznal. Tak půjdeme do práce, ne?“ Pánové se smíchem a horlivě přikývli, jako kdyby na to byli celý ten čas čekali, a jelikož K. postrádal svůj klobouk, protože ho nechal ve svém pokoji, uháněli všichni jako jeden muž klobouk vyzvednout, což ukazovalo jistou jejich rozpačitost. K. tiše stál a díval se za nimi přes dvojí otevřené dveře. Poslední byl pochopitelně netečný Rabensteiner, který nasadil jen jakýsi elegantní klus. Kaminer podal K. klobouk a K. si musel, jak to ostatně bylo i v bance častěji nezbytné, důrazně říct, že Kaminerův úsměv není úmyslný, ba že on se ani úmyslně usmívat nedovede. V předsíni pak paní Grubachová, která vůbec nevypadala provinile, otevřela společnosti dveře do bytu a K. se, jako tolikrát jindy, podíval na šňůrku od její zástěry, která se jí velmi hluboko zařezávala do mohutného těla. Dole se K., s hodinkami v ruce, rozhodl vzít si automobil, aby to už teď půlhodinové zpoždění zbytečně neprodlužoval. Kaminer běžel na roh přivolat vůz, zatímco druzí dva se zjevně pokoušeli K. rozptýlit, když tu najednou Kullich ukázal na protější domovní dveře, v nichž se objevil muž s plavou kozí bradkou, v první chvíli poněkud rozpačitý z toho, že se ukazuje v celé své velikosti, ustoupil dozadu ke zdi a opřel se o ni. Staroši byli asi ještě na schodech. K. se zlobil na Kullicha, že upozornil na muže, kterého sám už dřív viděl, ba kterého dokonce očekával. „Nedívejte se tam,“ vyrazil ze sebe a nepostřehl, jak nápadný je takový způsob řeči vůči jednotlivým mužům. Ale nebylo ani nutné něco vysvětlovat, protože právě přijel automobil; nasedli tedy do něho a vyrazili. K. si vzpomněl, že vůbec nezpozoroval, že dozorce a hlídači odešli, dozorce mu ty tři úředníky tehdy zakryl a teď zase úředníci zakryli dozorce. Přílišnou duchapřítomnost to nedokazovalo a K. si umínil, že v tomhle ohledu bude vše bedlivěji sledovat. Ještě se bezděčně otočil a naklonil se přes záď automobilu, aby, bude-li to možné, dozorce a hlídače zahlédl. Hned se ale zase obrátil zpátky, ani se už nepokusil po někom pátrat, a pohodlně se opřel v koutě vozu. Ačkoliv to tak nevypadalo, byl by právě teď měl zapotřebí nějakou útěchu, ale pánové byli zjevně unavení. Rabensteiner se díval ven z vozu napravo, Kullich nalevo a jen Kaminer byl k dispozici s tím svým šklebením, o němž bohužel lidskost zapovídala žertovat.

Rozhovor s paní Grubachovou Poté slečna Bürstnerová

Tohle jaro K. obvykle trávil večery tak, že po práci, pokud to ještě bylo možné – setrvával většinou až do devíti hodin v úřadě –, vykonal sám nebo se známými krátkou procházku a potom šel do některé pivnice, kde u stolu pro stálé hosty s  většinou staršími pány poseděl obvykle do jedenácti hodin. Existovaly ale i výjimky z rozvrhu, když například ředitel banky, který si velmi cenil jeho výkonnosti a důvěryhodnosti, pozval K. na nějakou tu jízdu autem anebo na večeři ve své vile. Kromě toho K. jednou za týden chodil za děvčetem jménem Elsa, která přes noc až do pozdního rána obsluhovala jako číšnice v jedné vinárně a přes den přijímala návštěvy pouze z postele.

Toho večera ale – den rychle uběhl v usilovné práci a za obdržení mnoha oceňujících a přátelských přání k narozeninám – hodlal K. jít rovnou domů. Každou malou přestávku v denní práci na to myslel. Nevěděl, proč se k tomu tolik vrací, ale zdálo se mu, jako by událostmi toho rána byl v celém bytě paní Grubachové způsoben velký nepořádek a že právě on je nezbytný k tomu, aby se znovu nastolil pořádek. Když potom bude pořádek nastolen, každá stopa oněch událostí se vymaže a všechno znovu naváže na dřívější chod. Zejména od těch tří úředníků se nebylo zapotřebí ničeho obávat, zase už splynuli s rozsáhlým úřednictvem banky a nebyla na nich znát žádná změna. K. je víckrát jednotlivě i společně povolal do své kanceláře jen kvůli tomu, aby je sledoval, a pokaždé je mohl propustit s uspokojením.

Když dorazil kolem půl desáté večer k domu, střetl se ve dveřích s mladým chlapíkem, který tam stál rozkročený a kouřil dýmku. „Kdo jste?“ zeptal se K. a přiblížil k němu tvář, protože v polotmě domovní chodby toho nebylo příliš vidět. „Jsem syn domovníka, milostpane,“ odpověděl chlapík, vyňal dýmku z úst a ustoupil stranou. „Syn domovníka?“ zeptal se K. a holí netrpělivě poklepal o podlahu. „Přeje si milostpán něco? Mám přivést otce?“ „Ne, ne,“ řekl K. V jeho hlase bylo cosi promíjejícího, jako kdyby ten chlapík provedl něco špatného, ale on mu odpouští. „To je dobré,“ dodal pak a šel dále, než ale vystoupal po schodech, ještě jednou se otočil.

Byl by mohl jít rovnou do svého pokoje, protože však chtěl ještě mluvit s paní Grubachovou, zaklepal na její dveře. Seděla s nějakou pletenou punčochou u stolu, na němž ležela hromada dalších starých punčoch. K. se roztržitě omluvil, že přichází tak pozdě, ale paní Grubachová byla velice přátelská a nechtěla o omluvě ani slyšet: pro něj že je tady vždycky, on ví velmi dobře, že je její nejlepší a nejmilejší nájemník. K. se rozhlédl po pokoji, byl už opět v naprosto běžném stavu, nádobí od snídaně, které předtím leželo na stolku u okna, bylo už taky uklizeno. Ženské ruce toho bez řečí hodně zvládnou, pomyslel si, jemu by se to nádobí spíš na místě rozbilo, ale jistě by je neodnesl. Podíval se na paní Grubachovou s jistou vděčností. „Proč ještě tak pozdě pracujete?“ zeptal se. Seděli teď oba u stolu, K. čas od času zabořil ruku do punčoch. „Je hodně práce,“ vysvětlovala. „Přes den patřím nájemníkům, takže když chci svoje věci uvést do pořádku, zbývají mi jenom večery.“ „Já jsem vám dneska asi přidělal mimořádnou práci.“ „Jak to?“ zeptala se trochu spěšně, práce jí odpočívala v klíně. „Myslím ty muže, co tu dnes ráno byli.“ „Ach tak,“ řekla už zase klidně, „to mně žádnou zvláštní práci nepřidělalo.“ K. se mlčky díval, jak se znovu chopila své pletené punčochy. Zřejmě se diví, že o tom mluvím, pomyslel si, a zřejmě to nepovažuje za správné. O to důležitější je, že to dělám. Mluvit o tom mohu jenom se starou ženou. „Ale ano, práci to jistě dalo,“ řekl pak, „ale už se to znovu nestane.“ „Ne, znovu se to stát nemůže,“ přitakala na zdůraznění paní Grubachová a usmála se na K. téměř zarmouceně. „Myslíte to opravdu?“ zeptal se K. „Ano,“ řekla tišeji, „ale především to nesmíte brát tak vážně. Co se všechno ve světě neděje! Jelikož se se mnou bavíte tak důvěrně, pane K., mohu se vám přiznat, že jsem tak trochu poslouchala za dveřmi a že mi ti dva hlídači něco vyprávěli. Jde přece o vaše štěstí, a to mi opravdu leží na srdci, víc, než mi možná přísluší, protože jsem přece jen pronajímatelka. Nu cosi jsem tedy vyslechla, ale nemohu říct, že to bylo něco zvlášť zlého. Ne. Jste sice zatčený, ale ne tak, jako se zatýká nějaký zloděj. Když je člověk zatčený jako nějaký zloděj, je to zlé, ale tohle zatčení… Připadá mi to jako něco mechanického, promiňte mi, jestli mluvím hloupě, ale připadá mi to jako něco bezděčného, čemu sice nerozumím, čemu ale člověk ani rozumět nemusí.“

„Není to vůbec hloupé, co jste řekla, paní Grubachová. Jsem přinejmenším zčásti vašeho názoru, jen o tom celém soudím ještě příměji a nepovažuji to ani za něco bezděčného, nepovažuji to vůbec za nic. Přepadli mě, tak to bylo. Kdybych byl hned po probuzení vstal, nedal se zmást tím, že Anna nepřišla, a bez ohledu na kohokoliv, kdo by mi vstoupil do cesty, šel hned za vámi, byl bych se tentokrát výjimečně nasnídal třeba v kuchyni, nechal si přinést šaty ze svého pokoje, zkrátka kdybych byl jednal rozumně, nebylo by se dál dělo nic, bylo by všechno, co se mělo dít, pěkně v zárodku zadušeno. Jenže člověk bývá tak málo připravený. V bance například připravený jsem, tam by se mi něco takového stát nemohlo, mám tam svého vlastního sluhu, všeobecný telefon a telefon kanceláře stojí přede mnou na stole, pořád přicházejí nějací lidé, strany a úředníci, kromě toho ale jsem tam především neustále ve vztahu k práci, a proto duchem přítomný, činilo by mi tudíž přímo potěšení být s takovou věcí konfrontován tam. Nu je to pryč, a vlastně jsem už o tom ani nechtěl mluvit, chtěl jsem jen slyšet, jak to posuzujete vy, jak to posuzuje rozumná žena, a jsem velmi rád, že se v tom shodujeme. Teď mi ale musíte podat ruku, takovou shodu je třeba stvrdit podáním ruky.“

Jestlipak mi podá ruku? Dozorce mi ji nepodal, pomyslel si K. a podíval se na tu ženu jinak než předtím, zkoumavě. Vstala, protože i on vstal, byla trochu rozpačitá, protože nechápala všechno z toho, co jí K. řekl. Ve své rozpačitosti ale řekla něco, co říct vůbec nechtěla a co taky ani nebylo nijak na místě: „Neberte to všechno tak vážně, pane K.,“ řekla, měla v hlase slzy a pochopitelně i zapomněla na to rukoudání. „Nemyslím, že bych to bral nějak vážně,“ řekl K., najednou unavený a vědomý si bezvýznamnosti toho všeho, co ta žena soudí.