Editor: Stuart Moore

Interior art: Humberto Ramos and Wayne Faucher with Jay Bowen and Salena Mahina

Cover art by Ed McGuinness and Teo Gonzales

VP Production & Special Projects: Jeff Youngquist

Associate Editor, Special Projects: Caitlin O‘Connell

VP, Licensed Publishing: Sven Larsen

SVP Print, Sales & Marketing: David Gabriel

Editor in Chief: C.B. Cebulski

Toto dílo je smyšlené. Veškeré odkazy na historické události, skutečné lidi nebo skutečná místa jsou použity v kontextu fikce. Ostatní jména, postavy, místa a události jsou produktem autorovy představivosti a jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami, ať už žijícími nebo zemřelými, je čistě náhodná.

© 2022 MARVEL

Spider-Mana stvořili Stan Lee a Steve Ditko

ISBN 978-80-7679-305-7 (ePub)

ISBN 978-80-7679-307-1 (mobi)

Věnováno Stanu Leemu, bez kterého… no vždyť vy víte.

Krátkou jako v čiré noci blesk,

jenž rázem nebe odhalí a zem

a dřív, než člověk říci může:

viz, jej temnot jícen opět pohltí:

tak rychle věci světlé přejdou v nic.

– William Shakespeare,

Sen noci svatojánské

ČÁST PRVNÍ
MLÁDÍ

JEDNA

JAKMILE Petr Parker rozevřel dlaň, popadl konec tlustého vlákna, které mu vystřelilo z trysky připevněné na zápěstí. Vlákno se napnulo a vyslalo ho obloukem do prostoru, zatímco se New York kolem něj měnil v rozmazanou šmouhu.

Přestože jeho prvotní motivací byla strýčkova smrt, Petr měl ještě jeden důležitý důvod, proč bojoval proti zločinu coby Spider-Man: Bavilo ho to. Poletování a střemhlavé pády, výskoky a zachytávání, přesuny ze stožáru na budovu, šplhání po stěnách. To všechno mu dělalo náramně dobře. Když ale naopak předstíral, že je řadový občan, cítil se jako maratonec v olověných botách. Nešlo o to, že by se jako Spidey cítil víc ve své kůži… jen si mohl dovolit být víc sám sebou.

Dnes večer na něj však finanční problémy dosedly tak tíživě, že si ani nedokázal užívat to divoké svištění jako na horské dráze. Přestože oplýval bystrou myslí, která vynalezla vystřelovače pavučin a jejich tekutou náplň – i přes obrovskou sílu, rychlost a hbitost získané díky kousnutí radioaktivním pavoukem na střední škole – Spider-Man stále přemýšlel nad vším, co nemůže dělat.

Nemůžu uvěřit, že jsem prodal skútr a pořád si nemůžu dovolit ani zlevněný vstupenky na Broadway. Nebo knížky. Nebo taky jídlo. Natož nájem.

V nejvyšším bodě zhoupnutí vlákno pustil, chvíli měl pocit, že létá, a pak přistál na bílé cihlové ploše na střeše předválečné budovy.

Kdyby mi v bytě voda netekla zadarmo, umřel bych na dehydrataci.

Posadil se na rohovou římsu a zatahal za nerovný záhyb masky, který ho svědil na zátylku.

Vzmuž se, Parkere! Spousta lidí nemá ani tu čistou vodu.

Prohlížel si ztichlé budovy, ulice a chodníky ozářené kandelábry veřejného osvětlení, ale nikde nic nebylo. Když chtěl zabavit svou upovídanou povahu, obvykle se mohl spolehnout na nabubřelé hlášky padouchů jako „zničím tě“ nebo překvapených lupičů „sakra práce, to je Spider-Man“.

V tichu mu ale nemohl odpovědět nikdo jiný než on sám.

Tak co teď? Doufat, že dojde k nějakýmu zločinu, abych mohl nafotit pár snímků pro Bugle? No… tak nějak… jo.

Pečlivě poslouchal, jestli se v lomozu města neskrývá volání o pomoc. Ale dokonce i doprava běžela hladce a plynule. Krátkým zhodnocením oblasti neodhalil víc než pár aut zaparkovaných proti předpisům. Jinak byl New York snad poprvé prostý jakéhokoli zločinu.

Pak skončila večerní představení a chodníky se zaplnily přáteli a páry.

Je na čase zamířit domů, než se Harry vrátí z rande s MJ. Nepotřebuju, aby můj spolubydlící a jeho holka viděli, jak do bytu lezu oknem.

Vybral si nejkratší trasu a proklouzal se vzduchem kolem obrovských skladišť v oděvní čtvrti. Když míjel obzvlášť rozlehlý sklad, z prstů na rukou i nohou mu vystřelilo jemné mrazení přes končetiny až do beder. Pavoučí instinkt, který ho varoval před blížícím se nebezpečím, obvykle připomínal masivní alarm a občas ho nutil uskočit ještě předtím, než si uvědomil, čemu se vlastně vyhýbá. Tentokrát to bylo spíše jako husí kůže v chladném vánku, stín nejistoty.

Jsem tak přehnaně dychtivej, že se chytám každýho stébla. Parkere, kdy konečně dospěješ?

UVNITŘ zchátralé budovy stál 89letý Silvio Manfredi a pomyslel si, že jakékoli nutkání dospět opustil už velmi, velmi dávno. Jeho pouliční jméno – Silvermane, stříbrná hříva – mluvilo za všechno. Byl vůdcem mafie, největšího zločineckého syndikátu ve městě. Byl to vůdce smečky, alfa samec a několik desetiletí také terč každého, kdo dychtil po jeho místě.

V jeho oboru podnikání znamenal každý náznak slabosti jistou smrt. Silvermaneovi však nestačilo pouze stát na vrcholu. Museli ho na něm také vidět všichni ostatní – dokonce i co se týkalo módy. Správný oblek značil dominantní postavení. Správná zbraň znamenala, že chlápek, co ji nosí, ji taky umí používat. Přestože se mu stýskalo po starém plstěném klobouku, tmavě šedém proužkovaném obleku a dvoubarevných lakýrkách, nosil nejnovější Brioni. Ze stejného důvodu také namísto starého thompsona nosil drobnější kousek, který dokázal závratnou rychlostí pálit jednu kulku za druhou.

Zkušenosti ho také naučily vycítit hrozbu. Takže když ho jeho advokát s mopsličím obličejem, Caesar Cicero, prosil, aby do skladiště nechodil bez posil, rozzlobeně nakrčil nos. Dobrá rada? To určitě, ale právnické řečičky se dají vždycky vykládat více způsoby. Cicero, Silvermaneova ambiciózní pravá ruka, hledal slabiny, známky, že starý pán už zeslábl natolik, aby mohl převzít moc.

Ale Silvermane se nenechal nachytat. Město ve svých zákoutích ukrývalo stovky mrtvých pošetilců, kteří svěřili důležitá setkání, jako bylo například tohle, nějakému poskokovi. Něco o tom věděl. Polovinu z nich totiž připravil o život on sám.

Takže i navzdory bolestem, vrzající kyčli a špatnému srdci, které ho mohlo zabít rychleji než kulka nájemného vraha, se Silvio Manfredi dostavil úplně sám, bez jediného osobního strážce.

Kdyby to byla past, vycítil by to.

Ale jak minuty ubíhaly a on zůstával sám a chlad se mu zarýval do kostí, musel si přiznat, že smrt mohla být blíž, než si uvědomoval. Dříve nebo později musela přijít chvíle, kdy spoléhání se na stárnoucí instinkty nebude ta nejlepší volba. Adresu místa zapomněl třikrát. Když se zadíval do svého notýsku na zapisování nejdůležitějších informací, které by jen blázen svěřil těm digitálním serepetičkám, téměř nerozeznal vlastní škrabopis.

V obavě, že se vrátil třes, před sebe natáhl ruku. Nechvěla se skoro vůbec, ale jeho prsty – dřív schopné lámat kosti – byly tak vrásčité, že mu připomínaly jeho babičku.

Při pomyšlení na tu sadistickou ježibabu se mu udělalo zle. Kdyby měl po ruce některého ze svých mužů, zbil by ho, jen aby vzpomínku setřásl. Když jeho matka, skutečná světice, zemřela, když ho vlastním tělem chránila před sicilským mafiánem při vendetě, Silvia poslali k jediné žijící příbuzné. Ta babizna nikdy nebyla mladá. Už když se setkali, byla šedá jako náhrobek. Pořád si pamatoval první slova, která na něj vyštěkla:

„Se non fosse per te, mia figlia sarebbe ancora vivo!“

Nebýt tebe, moje dcera by ještě žila!

Kvůli těžké artritidě nemohla zatnout ruku v pěst, a tak ho bila vařečkou.

Ale v noci, když si myslela, že ji neslyší, si zpívávala ukolébavku, píseň, kterou si v úryvcích pamatovala z nehostinného rodného venkova, kde přežili jen nejsilnější a nejrychlejší a přežití se cenilo nade vše ostatní.

Že život končí smrtí, říkají,

já však v opak věřím potají.

To my, co pravdu známe,

nektaru mládí pohár si dáme.

Když o něj vařečku zlomila, sebrala mu těch pár měďáků, co mu zbyly po matce, a koupila si za ně novou, kovovou. A po roce každodenního bití se ohnula i ta.

A jeho babička mu s ní pohrozila a řekla: „Anche sarai la mia morte!“

Mě taky přivedeš do hrobu!

Když konečně umřela na těžkou srdeční příhodu, Silvio upřímně doufal, že na tom skutečně měl zásluhu.

Silvermane vzpomínal na druhou sloku ukolébavky, když se za jeho zády ozvalo zakašlání. Otočil se a spatřil postavu v kápi. Musela vstoupit, když se Silvermane ztrácel v hloupých vzpomínkách – takovou chybu si už nemohl znovu dovolit. Ten člověk už byl nepříjemně blízko.

Silvermane na sobě nedal znát překvapení a ušklíbl se. „Jdete pozdě.“

Postava mírně neuctivě pokrčila rameny a přitom se jí zavlnil zářivý zelenožlutý plášť. Kostýmem se pravděpodobně snažila odvést pozornost od obličeje zakrytého volnou kápí.

Neznámý promluvil chraplavým hlubokým hlasem, ze kterého se nedal s jistotou určit jeho věk. „Na ulici se říkalo, že si přivedete společnost. Musel jsem se ujistit, že jste opravdu sám.“

Manfredi předstíral, že se ho to dotklo. „Myslel jste, že poruším svoje slovo?“

Muž se nesnažil skrývat opovržení. „Podle toho, co o vás vím, jste přežil tak dlouho právě proto, že slovo držíte, jen když je to ve vašem zájmu. Jsem rád, že chápete, že tohle je jeden z takových případů.“

Silvermane se pousmál a přistoupil o kousek blíž. „Vaše informace o Kingpinově rozpisu dodávek byly naprosto přesné. Ze strany mafie se nemusíte ničeho bát, pane, ehm... jak vám mám říkat?“

„Schemer.“

Silvermaneovi připadala mužova přezdívka, Intrikán, tak přihlouplá, že se málem rozesmál. Zatnul zuby a zevnitř je přejel jazykem a přitom uvolnil kousek kuřete, který mu v nich vězel od oběda. „Dobře. Pro mě za mě si říkejte třeba Lady Gaga. Tak když jsme se teď poznali, co pro vás můžu udělat, pane Schemere?“

„Spíš co můžu udělat já pro vás.“ Muž mu podal tlustý spis. „Vím, že dáváte přednost tištěným materiálům.“

Drobné písmo se těžko luštilo, ale z nadpisů Manfredi rázem omládl. „To je celá Fiskova distribuční síť! Když to zahraju dobře, můžu ho sejmout.“ Silvermane přimhouřil oči. „Co je mezi tebou a Kingpinem? Zabil ti holku nebo co?“

„To je moje věc.“

„Jasně, jasně. Jenom prostě…“

Zkušenost ho naučila nevěřit ostatním, pokud nezná jejich slabiny. A tak se s předstíranou stařeckou závratí zapotácel a pokusil se Schemerovi strhnout kápi.

„…nesnáším tajemství!“

Buď nečekaně zpomalil, nebo byl Schemer zběsile rychlý. Silvermane jen naprázdno prohmátl vzduch. Hned ztuhl a očekával protiútok. Ale Schemer už stál bezpečně mimo dosah a čekal, co se bude dít.

„To nebylo moc chytré,“ řekl Schemer.

Má pravdu. Musel jsem vypadat jako idiot. Jestli si o tom tenhle komediant otevře v hospodě hubu, do hodiny se to rozkřikne po celým městě. Jestli se to dozví Cicero…

Silvermaneův prst se zachvěl na spoušti samopalu v jeho kapse. Částečně toužil Schemera odpálit hned. Ale zároveň nechtěl přijít o výtečný zdroj informací o Kingpinovi. Co bude chytřejší? Vlastní nerozhodnost v něm vyvolávala nepříjemné zděšení.

A pak se to vynořilo, zničehonic, pocit, jako by se mu na hrudník posadil slon. Silvermane zasténal, chytil se za hruď a padl na kolena.

Schemer předstoupil, teprve když se vůdce mafie v agónii začal bušit do levého ramena. V té chvíli už pochopil, že stařec infarkt nepředstírá. „Mám vám přivolat pomoc? Doktora?“

Silvermane, rozzuřený soucitem v mužově hlase, zvedl uslzené oči a zadíval se do stínů v kápi. „Nepřibližuj se ke mně. Co tobě záleží na tom, jestli budu žít, nebo umřu?“

„To je mi popravdě úplně jedno.“ Schemer opět promluvil se znatelně opovržlivým tónem. „Jen chci mít jistotu, že ty informace někdo použije. Pokud ne vy, tak váš nástupce.“

„Nástupce? Žádnej nástupce nebude. Použiju je já. A teď se seber a táhni odtud. TÁHNI!“

V LUXUSNÍM mrakodrapu nad newyorskou Hell’s Kitchen se v Kingpinově zasedací místnosti sešli jeho důvěryhodní poradci i ranaři. Ranaři většinou věděli, že mluvit mohou jenom poradci, ale nejnovější přírůstek, muž s výraznými lícními kostmi, Tommy Tuttle, se to teprve musel naučit.

„Tak o co tady jde, šéfe?“

Wilson Fisk alias Kingpin se otočil a zadíval se na Tommyho, který přerušil tok jeho myšlenek. Jeho kožené křeslo přitom zavrzalo jako trup novoanglického škuneru. V přesvědčení, že rozzlobený pohled bude dostatečně výmluvný, se Fisk otočil zpátky k obrazu promítanému na stěně.

„Ty jemné rytiny jsou překrásné, Wesley, možná dokonce hypnotizující. Úplně chápu tvoji posedlost. Ale jak by tenhle… artefakt mohl dostat moji organizaci zpátky na špici?“

„Je to mapa pokladu, pane Fisku, klíč k největšímu tajemství všech dob. Lidé kvůli ní umírají celé věky, ale kromě nejasných spekulací nikdo neví jistě, o jaké tajemství se jedná, protože se zatím nepodařilo rozluštit to písmo.“

Odpověď byla očividně neúplná. Obrýlený muž nepochybně čekal, že si jeho zaměstnavatel zbytek domyslí sám. To byla také jedna z věcí, která se Wilsonovi na Wesleym líbila.

„A ty věříš, že to dokážeš?“

„Sám ne, ale už jsem si sestavil seznam kandidátů a vybral jednoho. Mělo by být snadné ho… přesvědčit.“

Fisk svěsil ruce a na bradě mu na chvíli zůstaly důlky po opřených prstech. „Kde je artefakt teď?“

„Národní vědecká nadace ho posílá na různé univerzity v naději, že se na některé z nich podaří šifru rozluštit. Právě teď je vystavený na Empire State University.“

Tommy opět promluvil. „Tak to ho šlohnem snadno. Co tam mají? Partu profáků se záplatama na loktech?“

Navzdory druhému prohřešku Fisk nespouštěl oči z kamenné desky. Tommy měl totiž dost politováníhodnou přezdívku: „Kecal“. Ale Fiskově manželce ten chlapec něčím připomínal jejich syna, tak se opět pokusil vyrušení přejít bez reakce.

Naštěstí se slova ujal Wesley. „Ve skutečnosti si univerzita najala externí bezpečnostní agenturu Tech-Vault. Na první pohled vypadají důvěryhodně, ale spadají pod mafii. V devadesáti procentech zakázek odvádějí skvělou službu, ačkoli své skutečné majitele upozorňují, kdykoli se má po městě převážet předmět nevyčíslitelné hodnoty.“

Fisk zpozorněl. „Pokračuj.“

„Consigliere Caesar Cicero podle všeho desku považuje za příliš proslulou na to, aby měla jakoukoli hodnotu na černém trhu. Pochybuji, že se o ní kdy zmínil Silvermaneovi.“

„A mafie navíc netuší, jak to nechat přeložit. Na rozdíl od nás.“ Fiskovi se zaleskly oči. „Wesley, ty ses překonal. Už dlouho čekám, až je budeme moct ponížit. Když jim sebereme tenhle artefakt přímo pod nosem, vyšleme tím jasný signál. A pokud je ta legenda navíc pravdivá, největší tajemství světa – ať je to, co chce – bude vítané zpestření.“

„Děkuji, pane. Teď už nám zbývá jen…“

Wesley se odmlčel. Zraky všech se obrátily ke dveřím.

Kingpin byl nejprve rozčílený z dalšího vyrušení, ale když se otočil a zjistil, kdo přišel, jeho rozzuřený výraz se rozplynul. Najednou zkrotl a tvářil se zranitelně jako malé dítě. Přítomnost vysoké štíhlé ženy s dokonale černými vlasy a stejně dokonale bílým pramenem uprostřed ofiny postačila jako dost pádný důvod k tomu, aby všichni zaměstnanci zmlkli.

„Vanesso, má lásko.“

Vanessa Fisková mu zamilovaný pohled oplatila o něco chladnějším výrazem. „Odpusť, že vyrušuji…“

Kingpin si vybavil svoje zřídkakdy používané způsoby, vstal a břichem přitom posunul stůl o centimetr. „Kdepak. Ty mě o odpuštění nemusíš žádat nikdy.“

Chtěla se ho dotknout, ale neudělala to. „Snažila jsem se počkat, ale mám pocit, že se zblázním. Zrovna se mi ozval jeden z bývalých spolužáků našeho syna. Říkal, že Richard byl před odjezdem na hory zoufalý, a já si nedokážu přestat dělat starosti.“

Nikoho nepřekvapilo, že přišla s tak osobním tématem. Fiskovi se často i před ostatními chovali, jako by hovořili v soukromí – ne proto, že jim nezáleželo na okolním světě, ale proto, že ho dokázali pozastavit.

„Nebudeme snad považovat slovo nějakého nedouka z vysoké za názor terapeuta.“ Prosebně se na ni usmál. „Máš tak velké srdce, že tě dojme i západ slunce. Richard si jenom užívá volna – dopřává si čas na přemýšlení o věcech, které trápí všechny mladé muže před vstupem do dospělosti.“

Zarazilo ho, že mu hned neodpověděla. Tvářila se, jako by zápasila s temným mrakem ve svém nitru, s obavou… nebo nedůvěřivostí.

„Wilsone, netajíš mi něco?“

Jeho víčka se zachvěla. „Jistěže ne, Vanesso. Tobě bych nikdy nelhal.“

Kecal Tommy zamumlal, jako by chtěl souhlasit. Fisk zaskřípal zuby. Koutkem oka postřehl, jak Wesley chytil mladíka za zápěstí a silně ho zmáčkl.

„Jak si tím můžu být jistá,“ řekla, „když ostatním dokážeš lhát tak přesvědčivě?“

Její slova ho zabolela. „Jak se můžeš ptát? Protože tě miluju. Ty a Richard jste středem mého života, všechno, co mě vede a pohání.“

Zamračila se, jako by jeho odpověď přijala jen s výhradami, a odešla. Když viděl, jak se jí šaty vlní kolem těla, pocítil osten bolesti. Jako dívka trpěla depresemi. Dnes kvůli své pochmurné náladě vypadala jako zešedlý duch, který se musí po krátké návštěvě říše živých vrátit do záhrobí. Býval by jí složil k nohám celý svět, ale nemohl ji ochránit před hlubinami jejích vlastních pocitů.

V MÍSTNOSTI přetrvávalo takové ticho, že šepot Tommyho Tuttlea slyšel úplně každý.

„Ty vogo. Ona je asi to jediný na světě, z čeho má Kingpin strach.“

Fisk se jako obří globus otočil kolem své osy a upřeně se na mladíka zadíval. „Já ti ukážu, co je strach.“

Vykročil a mávnutím ruky ledabyle převrátil konferenční stůl.

Tommy už v dokumentech viděl, jak útočí hroši, takže věděl, jak smrtící dokážou tito tvorové být. Kingpin byl dvakrát rychlejší. Když první úder Tommyho okamžitě neposlal rovnou do blaženého bezvědomí, zadoufal, že by výprask nemusel být tak hrozný. Věděl, že si zaslouží lekci. Prostě neuměl udržet jazyk za zuby.

Teprve po páté ráně, která mu zplošťovala jeho pohlednou lícní kost, si uvědomil, že Fisk ho záměrně nenechává omdlít, aby cítil každou sekundu bolesti.

„O mojí ženě nikdo mluvit nebude. Nikdo.“

DVA

PETR se hnal přes rozlehlé prostranství obklopené budovami Empire State University, protože měl před nejdůležitější schůzkou dne zpoždění. Musel si dávat pozor, aby se náhodou nepohyboval příliš rychle. Ze soustředění ho najednou vytrhlo poplácání po zádech.

„Ty jsi Petr Parker, že?“

Obličej, který ho zdravil, byl přátelský, ale nepovědomý. „Jasně, pokud nejsi revizor.“

Chlapec mu podal ruku. „Randy Robertson. Můj táta je Robbie Robertson.“

Petr se usmál a potřásl mu rukou. Snažil se přitom rozpomenout, jestli redaktor z Daily Bugle kdy zmínil, že jeho syn chodí na ESU. „No jasně!“

„Táta říkal, že jeden z jeho fotografů na volné noze tady patří mezi VIP lidi.“

„VIP? Já jsem prakticky neviditelnej. Rád tě poznávám, ale…“ Slova „mám zpoždění“ mu uvízla v hrdle. Randy na kampusu působil stejně nově jako jeho tenisky. Další ztracená minuta už nemohla nic změnit. „Jak to jde? Potřebuješ poradit, kde co je? Kavárna? Záchody? Jedno bez druhýho nemůže být, že jo?“

Randy pokrčil rameny. „V pohodě, jenom jsem si chtěl ke jménu přiřadit i obličej. Jdeš taky na tu demonstraci, co?“ Naklonil hlavu směrem k velké skupině studentů, kteří si pár metrů od nich připravovali transparenty.

Páni. Jak mi tohle mohlo ujít? Je tam nejmíň sto lidí.

Aktivista Josh Kittling, skutečná VIP, stál uprostřed davu. Zaměřil se na Petra a z jeho hubeného těla vyšel zvučný hlas. „Parkere, vezmi si fixu. Buď jsi s námi, nebo proti nám!“

Petr měl pocit, že ho sleduje půlka davu.

„Ehm… a proti čemu se vlastně protestuje?“

„Za způsob, jak zůstat nad věcí.“ Kittling ukázal přes prostranství na výstavní síň. „Ten starej šutr na výstavě nevynesl tolik darů, kolik čekali, a tak rada plánuje utratit deset milionů na renovaci budovy. My ty peníze chceme na stipendia pro sociálně slabší.“

Kittling míval obvykle pravdu, ale ne vždy. Petr se bál, že by se v detailech mohl skrývat ďábel, a tak se zdráhal iniciativu jen tak bez rozmyslu podpořit. „No já nevím, možná že když se stará budova opraví, přinese to i novej zdroj financí. Dvě mouchy jednou ranou, ne?“

„My jsme si ta čísla prošli, kamaráde. Je na čase jednat.“

Šmarjá. Mám toho týpka rád, ale když jsem se s ním bavil posledně, málem jsem skončil na pontonové lodi na honu za děravými ropnými tankery. Na životním prostředí mi záleží hodně, ale někdo se taky musí postarat o superpadouchy.

„Rád bych věděl víc, Joshi, ale nestíhám to.“

„Jasně. Jsem si jistej, že tvůj program je důležitější než bránit korporátní kultuře v ničení našeho školství.“

Tentokrát na Petra dav zasyčel, ale pak se ozval Randy. „Uklidněte se. Nemůžete vědět, jaký má starosti.“

Kittlingovo opovržlivé zavrtění hlavou Petra rozčilovalo. „Mně stačí vědět, že nestojí při svojí komunitě.“

Po letech strávených v kůži šikanovaného knihomola Petr toužil všem říct, za čím si stojí jako Spider-Man, ale nemohl. Vydal se pryč, skřípal zuby a snažil se nevnímat jejich bučení.

Byť měl po opuštění prostranství zatnuté čelisti, jen co zahlédl Gwen Stacyovou, uvolnil se. Opírala se rameny o výlohu kavárny Coffee Bean a na hrudi držela knihy. Jakmile ho spatřila, rozzářila se a Petr si najednou uvědomil, jak hezké je dnes počasí.

„Ahoj, lásko!“ zavolala.

Přiklusal k ní. Nastavila tvář k polibku, který jí s radostí dal. „Viděls ten bouřlivej protest?“

„Jo,“ zabručel. „Určitě se nechceš zúčastnit? Než se vrátíme z Queensu, Josh a spol. nejspíš už zaberou Manhattan, Bronx i Staten Island.“

„Abych přišla o to, jak cituješ další texty od Leonarda Cohena? Nikdy. Navíc už jsem podepsala petici a poslala dopis děkanovi.“

„Ona je nějaká petice? A my máme děkana?“

Plácla ho po rameni a táhla ho k metru. „A taky učebny! Cestou k tetě ti o nich budu vyprávět.“

V rachocení přijíždějícího vlaku nebylo nic slyšet, a tak se Petr jen kochal pohledem na Gwen. I bez těch platinově blonďatých vlasů, laních očí a překrásné postavy by do ní byl beznadějně zamilovaný. Jako dcera policejního kapitána měla silné morální cítění a ještě silnější páteř, když si měla stát za svým. Na Gwen ho zarážela jediná věc: Proč proboha byla s někým takovým, jako je on?

Jejich vztah samozřejmě nebylo obyčejné chození kluka s holkou. Ale spíš chození kluka s holkou a k tomu tajná identita a superpadouši na každém kroku. Mocný Meteor, zlověstný Rhino, úžasný Molten Man, velký Vulture, drsný Green Goblin, divoký Shocker, zákeřný Lizard, nesmrtelný tohleto, lstivý támhleto. Dříve nebo později se musel objevit nějaký křivák, co si bude říkat neporazitelný Neporazitelný.

V době, kdy se Petr odtažitě usadil v první hodině na ESU, uzavřený do sebe a zaměstnaný Spideyho záležitostmi, si o něm všichni mysleli, že je snob. Ale dívka, která se k němu teď tulila, odmítla Flashe Thompsona a sama přišla za Petrem jako první. Proč? Možná po tátovi zdědila také nos na záhady. Ale kdykoli „záhadně“ utekl při krizové situaci, stejně jako ostatní ho zavrhla jako zbabělce.

V polovině jízdy zasyčely dveře a otevřely se. Během té klimbavé chvilky se Gwen naklonila a něco mu pošeptala.

„Cos říkala?“

„Říkala jsem, že jsem ráda, že jsem s tebou.“

Přitáhl si ji k sobě těsněji. „Jo, já to slyšel už prvně. Jen jsem chtěl, abys to zopakovala.“

Když MJ začala po čase naznačovat, že Gwen k němu chová víc než přátelské city, nedokázal to pochopit. I když Gwen sama řekla, že se jí líbí ten „stydlivej hnědovlasej motorkář“, myslel si, že si dělá legraci.

Šťouchnutí do ramene ho vrátilo do přítomnosti. „Kdo vchází do tvých snů, má lásko? Už jsme tady.“

„Co to?“

„Myslela jsem, že máš rád starý písničky.“

„No jo. To jo.“

Vystoupili na vyvýšené nástupiště ve Forest Hills během vrcholící obědové pauzy. Petr se snažil kavalírsky rozrážet cestu davem.

Nedalo se říct, že by někdy byl dokonalým nápadníkem. Na jejich prvním rande zapomněl, že Gwen stejně jako on studuje magisterský vědní obor. Když se ale tehdy vrátil potom, co zmizel, aby bojoval s Doctorem Octopusem, zbabělcem ho nenazvala – pevně ho objala a upřímně se bála, že se mu něco stalo.

Přimělo ho to přemýšlet.

Nebo ho to možná pro jednou naopak přimělo nepřemýšlet.

Když tak kráčeli stromy lemovanými ulicemi jeho staré čtvrti a drželi se za ruce, podivoval se, proč jí to všechno už neřekl. Přestože se dokázali bavit o všem možném, nikdy si ji nepustil úplně k tělu. Musel před Gwen skrývat svoje tajemství jako před všemi ostatními.

Ona to samozřejmě cítila. Jeho popírání zřejmých věcí se stalo jeho nejotřepanější povahovou vlastností.

„To by mě zajímalo, co se ti tak honí hlavou.“

„Nic zajímavýho, Gwen.“

Mohl jí říct, že se bojí o tetu May. Přece jen to byla pravda. Když se Petr přesunul z domova do bytu v Greenwich Village za Harrym, k ženě, která ho vychovala, se nastěhovala Anna Watsonová, teta Mary Jane. Paní Watsonová mu před pár dny zavolala, že se teta May necítí dobře, a on až doteď neměl čas ji navštívit.

To však nebylo to jediné, na co myslel, a říkat Gwen neúplnou pravdu mu připadalo nefér.

„Proč si vždycky vyberu nemluvný typy?“

„Cože?“

„Ale nic.“

Když došli ke skromnému dvoupatrovému domku, jeho údajně churavějící teta otevřela dveře dřív, než stihl zaklepat.

„Petře!“

Navzdory zaslouženým vráskám měla rozzářenou tvář a pevný úsměv.

Políbil ji na tvář. „Tady má někdo elánu na rozdávání, co? Paní Watsonová mi říkala, že ti není moc dobře.“

„To je nesmysl, vůbec ji neposlouchej! Cítím se silná jako lvice, zvlášť když mě navštíví můj synovec!“ Potom se podívala na Gwen. „Božínku, vy dva se neobejdete jeden bez druhého, že?“

Gwen vstoupila a objala ji. „Doufám, že vám to nevadí, paní Parkerová.“

Teta May si položila ruku na ústa. „Co by mi tak vadilo? To mi zní, jako bys byla o dost vážnější, než jsem si myslela. Můžu říct jenom to, že jedné bláznivé, sentimentální staré paní děláš velikou radost.“

Připojila se k nim podivně zamlklá Anna Watsonová. Petr na pár hodin zapomněl na svá tajemství. Popíjel čaj, jedl sušenky a vychutnával si ten vzácný pocit, že někam patří, že je součástí rodiny. A díky tomu, že u toho byla i Gwen, to bylo o to dokonalejší.

Jakmile vyšli ven, Gwen se mu zavěsila na paži. „Ta ženská má oči jasný jako miminko. Když tě vychovával někdo takovej, není divu, že z tebe vyrostl tak trochu výjimečnej člověk.“

JAKMILE Petrova jediná žijící příbuzná zavřela dveře, Anna Watsonová doběhla k ní, aby ji zachytila a pak ji dovedla k pohovce a pomohla jí lehnout si.

Když svoji kamarádku pohodlně uložila, zamračila se. „May Parkerová! Proč jsi mu neřekla o výsledcích testu? Nemůžeš ho chránit donekonečna. Je dospělý. Má právo to vědět.“

May zesláble mávla rukou. „Já vím, Anno, já vím.“ Obrátila tvář k oknu, skrz které dovnitř proudilo odpolední slunce, a v bělmu jejích očí vystoupily žluté nitky. „Ale Petr má vždycky tolik starostí, už odmalička, a se svou přítelkyní vypadá tak spokojeně. Neměla jsem to srdce mu to pokazit.“

Anne Watsonová si povzdychla, ale nic už neřekla.

TŘI

KINGPIN potlačil rozbouřenou směs vzteku, strachu aviny, která zastírala jeho pocity kVanesse, apřinutil se soustředit se nazprávy.

„…jejich počet už se nyní pohybuje kolem jednoho tisíce aozývají se nepotvrzené zvěsti, že se studenti možná pokusí obsadit výstavní síň. Zabírání akademických budov patří kestudentským protestům už od60. let, ale…“

Navzdory svým naivním ideálům byli demonstranti obdivuhodně zorganizovaní. Díky blízkým vztahům spodpůrnými skupinami jako ACLU se jim během pár hodin podařilo zajistit obrovské pokrytí vmédiích. Bezpečnostní službu nakampusu zaskočil rozsah události, takže sotva zvládala současný dav – aten dále narůstal.

Jako by se mu rozhodlo vyhovět samotné nebe. Všechno se seběhlo tak rychle, že Tech-Vault, bezpečnostní agentura provozovaná mafií, nemohla mít dostatek času, natož zájmu, aby zvýšila počet pracovníků vsíni. Ty děti navzdory své početnosti nepředstavovaly žádnou reálnou hrozbu pro status quo, natož pro starověkou desku.

Ale Wilson Fisk ano.

Saténovým kapesníčkem si otřel krev Tommyho Tuttlea zkloubů aobrátil se kWesleymu. „Je to téměř až příliš dokonalé. Nastal čas jednat. Seber ty nejlepší, co máme, anachystej mi auto.“

Wesley naněj udiveně hleděl. „Pane, snad nechcete jet ivy osobně?“

„Jistěže ano. Víš, jak uvažuje Manfredi. Měl odejít dodůchodu už před desítkami let, ale pořád všechno řeší osobně. Jestli chceme udělat dojem namafii, musím tam být taky.“

NAVZDORY stresu, který Petra poslední dobou sužoval, se mu podařilo zachovat si vřelý pocit domova ipotom, co Gwen vystoupila zmetra opár zastávek dřív avydala se navečerní přednášku. Dokonce ho ani netrápily myšlenky nademonstraci nebo peníze.

Vlastně se uvýstavní síně můžu ještě ukázat. Můžu tu desku třeba nafotit pro Bugle azkusit si promluvit sKittlingem.

Když vystupoval nastanici vGreenwich Village, pocit Gwen opřené ojeho paži přetrvával, jako svetr zahřátý zjedné strany ukrbu. Mrazení vevzduchu pocítil, teprve když zahnul zaroh aspatřil dav.

Natravnatém kampusu ESU se tlačili studenti, kam oko dohlédlo. Ochranka objektu byla nucena vyčkávat naokrajích ausilovně dělala vše pro to, aby se shromáždění nerozšířilo naulici aneblokovalo dopravu. Vohrazené oblasti stály dodávky se satelity patřící předním médiím. Newyorská pořádková policie teprve začínala přijíždět namísto, ale Petr nechápal, jak vůbec mohli doufat, že by se jim podařilo dostat situaci pod kontrolu.

Velké jablko zbožňoval, ale jen pohled nadav stísněných lidí ho naplňoval klaustrofobií. Nedaleko stojící protidemonstrantské jednotky podle všeho vrukou nesly kanystry se slzným plynem. Astudenti nebyli zorganizovaní jako při jiných protestech, které zažil, jako byl například Occupy Wall Street. Celé to připomínalo spíš přeplněný koncert, kde mohli každou chvíli někoho ušlapat.

Masa lidí se soustředila kolem skupinky rozdávající cedule aletáky uvchodu dovýstavní síně. Petr se propletl davem co nejblíž kní, kevstupu naprostranství použil svůj novinářský průkaz azaohrazený prostor se pak dostal díky studentské průkazce.

No vida, mít víc identit není vždycky naškodu.

Jako prvního samozřejmě poznal Joshe Kittlinga. Stál nadřevěné bedně smegafonem vruce. Jako druhého zahlédl Randyho Robertsona, který se tvářil zčásti ohromeně, zčásti ochromeně.

Když si všiml Petra, rozzářil se. „Půjdeš to snáma obsadit?“

Obsadit?

Než Petr stačil odpovědět, Kittling se kněmu obrátil smegafonem. „Konečně ses rozhodl vzchopit, Parkere?“

„Joshi, naprosto stebou souhlasím ohledně finanční pomoci. Nemohl bych si tady dovolit studovat ani zamilion let, kdybych nedostával stipendium –“

„Přesně, seš bystrej kluk. Tímhle stipendiem si tě kupují aprodávají, zatímco my ostatní, co jsme museli šetřit každou penci, abychom se sem dostali, jsme nucení končit studium.“

„Jo, máš pravdu, ale než jsem se sem dostal, málem mě ušlapali. Jestli galerii obsadíš stakhle velkým davem aněkdo se začne strkat, může vzniknout panika. Lidi by si mohli ublížit. Dali jste alespoň správě budov čas naodpověď?“

„Čas? Děláš si srandu? Teď se nanás dívá celej svět. Jestli se natýhle vlně nesvezeme, tisk dorána zmizí asním inejpřesvědčivější důvod, proč by správa měla splnit naše požadavky.“

„Rozhlídni se, Joshi. Stojí ti to zato riziko?“

„Já říkám ano! Co říkáš ty? Staneš se součástí řešení, nebo se budeš schovávat vzadu jako zbabělec?“

Petr věděl, že Kittling mluví spíše kdavu demonstrantů než kněmu konkrétně. Ale itak ho výtka nepříjemně zasáhla. Zvlášť když naněj všichni bučeli, tedy kromě Randyho, který se jen tvářil zmateně.

Petr zaťal pěsti. Aby se dostal pryč dřív, než jeho rostoucí vztek všechno jen zhorší, začal se prodírat skrz demonstranty. Skončil vevolném prostoru uzátarasů před schody dovýstavní síně.

Udveří stáli dva hlídači vtěžké výstroji. Když si všimli Petra, jeden znich zvedl ruku.

„Ustup. Sem studenti už nesmí.“ Muž byl očividně zobrovského davu nervózní.

Ale Petr pořád zuřil. „Fakt? Myslel jsem, že je to tady pro studenty postavený.“

Jeden zhlídačů přidusal kněmu. Petr ukázal novinářský průkaz.

„Hele, přišel jsem jenom nafotit tu desku.“

Hlídač sopičím zavrčením ustoupil stranou.

Když to někteří studenti zahlédli, předstoupili azačali odstrkovat zátarasy. Hlídači vpanice zvedli štíty aobušky. Petr ztuhl, ale Kittling studentům nařídil, ať se stáhnou. „Ještě ne! Ještě ne! Půjdeme vmenší skupině aspolečně!“

Hm. Možná mě přece jenom poslouchal, když jsem mu radil ohledně řízení davu. Tak jako tak obsazování brzy začne. Co bych měl – nebo můžu – udělat?

Přestože si Petr nebyl jistý, jak dav odpoví, vstoupil dogalerie, prošel dlouhou chodbou avydal se dohlavního sálu.

Alespoň se můžu podívat, kvůli čemu všichni tak nadělají.

Jediným exponátem vobrovské mramorem dlážděné síni byla deska střežená čtyřmi hlídači. Byla překvapivě malá, našířku měřila jen zhruba třicet centimetrů. Dokonce ivýstavní panely kolem ní byly větší. Petr si letmo přečetl pár vět. Legendy opůvodu tabulky byly celkem zajímavé, ale když poněkolikáté narazil naslovo „neznámý“, přestal číst.

Nato, že otom nic nevědí, to popisují docela hodně slovy.

Co se samotné tabulky týkalo, starověké písmo mělo hezké kudrlinky, pokud se tedy člověk vyžíval vhieroglyfech. Fakt, že přežila tisíce let, jí propůjčoval pomíjivý nádech senzace. Petrovi však nakonec mnohem zajímavější připadala vitrína – pravděpodobně proto, že znal molekulární strukturu superpevného průhledného polymeru, ze kterého byla vyrobená.

Namířil fotoaparát avzpomněl si narady Robbieho Robertsona ohledně kompozice (které byly mnohem nápomocnější než kritika šéfredaktora Jamesona vestylu „Stojí to zaprd!“). Pořídil několik fotek, nakterých snad drobný kus kamene bude lépe lahodit netrénovanému oku – jako bylo třeba to jeho.

KITTLING ajeho skupinka koordinátorů se venku sobtížemi snažili udržet protestující nauzdě. „Cítíš tu moc?“ zeptal se Randyho. „Jako bychom se pokoušeli zadržet příliv! Dovnitř půjdeme jenom skoordinátory, ale dřív nebo později tomu musíme dát volnej průchod apustit tam všechny.“

Směsice strachu, úžasu aradosti vJoshově tváři Randyho ještě víc zneklidnila. „Ale co stím, očem mluvil Petr? Co když se lidem něco stane?“

Kittling si prohlédl zaplněné prostranství apak relativně klidný vchod. Otočil se kRandymu aztišil se. „Hele, jestli poldové aochranka kampusu nasadí pepřák agumový projektily, jasně, lidi začnou šílet abudou škody. Ale knám se přes davy nedostanou. Momentálně nás odgalerie dělí jenom pár nájemnejch sekuriťáků, kteří už toho mají plný brejle. Chceš to udělat rychle asnadno? Tuším, jak nato. Jakmile začneme obsazovat galerii, oddělím se odvás aseberu ten kus prastarýho šutru. Stakovým rukojmím budou muset ustoupit avěnovat nám pozornost.“

„Oto nám ale nejde,“ řekl Randy. „Navíc to má nevyčíslitelnou cenu. Co když to poškodíš?“

„Já bych řekl, že je načase to zjistit.“ Mávl směrem keschodům azakřičel: „Koordinátoři, zamnou! Jdeme dovnitř!“

Amoře lidí se vyvalilo vpřed.

DĚSIVÉ zadunění přimělo Petra běžet zpátky kevchodu. Už byl vpolovině cesty, když se dveře otevřely adovnitř se nahrnulo tucet studentů sKittlingem včele. Dvojice hlídačů pozpátku doklopýtala dogalerie, upustila obušky atasila pistole. Studenti se při pohledu nazbraně náhle zastavili.

Petr se pohnul otrochu rychleji, než by člověk měl, avyrazil kestrážím.

„Hej! Schovejte ty zbraně! Jsou to studenti – jenom demonstrujou!“

Hlídači se otočili kněmu. Jeden zahulákal: „Já nanějaký demonstrace zvysoka kašlu! Dostali jsme zaplaceno, abysme ohlídali tu desku, ato taky uděláme!“

Namířili naprotestující.

„Všichni si dejte zpátečku! Hned!“

Kittling se nehnul zmísta, přestože byl očividně vyděšený. „Jestli vystřelíte, lidi tam venku tohle místo rozeberou nakousky!“

Klidnější zhlídačů svěsil zbraň akývl nakolegu, ať udělá totéž. „Nikdo tady nechce ponikom střílet. Prostě si dejte zpátečku!“

„Nikam nepůjdeme. Jděte nám zcesty!“

Petr se mírně uvolnil. Prozatím je to patová situace. Mohl bych se převléct zaSpideyho, ale kčemu by to bylo? Momentíček…

Zvedl fotoaparát apořídil snímek. Jeden zhlídačů si okamžitě zakryl obličej. „Polož to!“

Vzdorovití studenti zareagovali hned azvedli telefony. Fotili fotky, natáčeli videa.

Takže já nejen že nutím tyhle strážce kústupu, ale zároveň pořizuju skvělý exkluzivní záběry!

Kittlingův obdivný pohled se brzy rozplynul, protože budovou otřásla ohlušující rána. Skandování před budovou se proměnilo vkřik. Stoupající kouř zaoknem Petrovi prozradil, že naopačné straně prostranství něco vybuchlo.

Dav zachvátila panika. Policie už spěchala kmístu exploze, avzdálila se tak odvýstavní síně. Petr nepoznal, jestli je někdo zraněný, ale aspoň natom místě byl dav nejřidší. Proč zrovna takové místo? Proč zrovna takové načasování?

Jako kdyby to někdo naplánoval schválně, aby odvedl po–

Druhý výbuch, menší abližší, ho přiměl otočit se zpátky dovnitř. Nakonci dlouhé haly vyletěly dveře nouzového východu zpantů. Krátce nato dovnitř napochodovalo šest ozbrojených mužů. Přestože byli oblečení v civilním oděvu, podobně jako demonstranti, pohybovali se snezpochybnitelnou vojenskou precizností. Zajejich zády vuličce parkovala nezvykle obrovská limuzína.

Zatímco policie zasahuje uvýbuchu nadruhý straně, vetřelci zaútočili odulice. Chytrý.

„Dohlavního sálu, rychle. Amějte ty plynové masky nachystané!“

Kingpin! Viděl jsem ho sice nafotkách, ale naživo je ještě větší. Co tady dělá?

Možná mě napolitiku moc neužije, ale tihle šašci rozhodně jsou moje parketa.