Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, je čistě náhodná.

Děj příběhu se časově odehrává po událostech románu Vražedná splátka.

oči za oko, chruP za zub

Copyright © David Urban, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0363-8

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Kapitola 70

Kapitola 71

Kapitola 72

Kapitola 73

Kapitola 74

Kapitola 75

Kapitola 1

Dýchal mělce, hlavu skloněnou na holé hrudi. Byl nahý. Ruce připoutané umělohmotnými rychloupínacími páskami k postranním opěrkám kovové židle, přišroubované do země uprostřed malé čtvercové místnosti. Nohy měl v kotnících připevněné stejným způsobem k předním nohám židle. Seděl nehybně, omámený a zbavený všech smyslů.

Muž ve stínu u dveří zkontroloval, že je zamčeno, zhasl stropní osvětlení a zapnul reflektor v rohu místnosti. Namířil kužel světla na nahého muže a vytrhl jej z temnoty. Paprsky se zabodly do jeho těla a odhalily každý bolák na kůži, strup po vpichu jehly, tetování Mickey Mouse na levém rameni i starou jizvu po operaci slepého střeva.

„Budíček!“ zakřičel těsně u ucha spoutaného.

Bezvýsledně.

Muž byl stále pod vlivem omamné látky. Zkontroloval mu tep na krku a uklidnil se, když si ověřil, že je stále naživu. Od počátku se obával, zda dobře odhadl dávkování.

Přešel ke stolu, přiraženému ke stěně obložené molitanem a materiálem pohlcujícím zvuk. Sáhl po malé průhledné lahvičce a vrátil se do středu místnosti. Otevřel ji a úzké hrdlo přiložil muži pod nos.

Vězeň vdechl štiplavé aroma, prudce zvedl hlavu a rozkašlal se. Vytřeštil oči a rychlým mrkáním se pokusil zaostřit zrak. Čpavek se mu zapíchl do mozku jako ostrá jehla a probral ho z letargie.

Věznitel ustoupil do stínu a s úsměvem se kochal pachtěním bezmocného vězně.

„Co to…“ vykoktal sedící muž, když zjistil, že se nemůže pohnout. Rázně zalomcoval rukama, ale docílil jen toho, že se mu plastové stahovací pásky bolestivě zaryly do kůže. Pohnul nohama a zaúpěl. Zaostřil na své ruce a nevěřícně zamrkal. Nebyl si jistý, jestli ho nešálí zrak. Šlehnul si a tohle se mu zdá? Bolest těsných pout mu napovídala, že o sen rozhodně nejde. Sjel pohledem ke svým nohám a s hrůzou si uvědomil, že je nahý.

S vytřeštěnýma očima se pokusil rozhlédnout kolem sebe, ale oslňující světlo mu mimo bočních stěn, obložených černým materiálem, nedovolilo spatřit vůbec nic. Zrak mu padl na stůl po levé straně, nechápavě se zamračil. Na dřevěné desce leželo vyrovnané ruční i elektrické nářadí, nad kahanem hořícího plamene se tyčil konec asi metrové kovové tyčky. Zlověstně žhnul oranžovorudým žárem.

Z vězňových úst uniklo zasténání plné úzkosti a strachu.

„Haló! Pomoc!“ zakřičel. Strach mu svíral hrdlo, takže se výkřiky změnily v pištivá zavřeštění. Nadechl se a zařval znovu. A znovu.

„Zkus to hlasitěji, Mirku,“ ozval se mu vedle pravého ucha tichý hlas.

Leknutím zakřičel a otočil se po směru zvuku. Jeho modré oči se střetly s věznitelovým pohledem. Cukl prudce hlavou dozadu.

Měl pocit, jako kdyby se díval do bezedné propasti. V zamračené tváři neznámého muže spatřil jen temnotu a chlad, které ho zmrazily na místě.

Pokusil se vykřiknout, ale slova mu uvízla v hrdle.

Věznitel se postavil před něj a mlčky zkoumal jeho tvář. S uspokojením sledoval strach, který se mu v ní zrcadlil. Kochal se Mirkovou bezmocností a nevědomostí. Tyhle pocity moc dobře znal a byl rád, že se mu je ve spoutaném muži podařilo vyvolat.

Jenže to byl pouze první krok.

Strach a bezmoc byly jen začátkem, který brzy vystřídá fyzické utrpení a bolest. Hodně bolesti…

Kapitola 2

Poručík Braun se nakláněl nad palubní desku v místě spolujezdce a snažil se zrakem zachytit jakoukoliv nerovnost, o níž by nízký podvozek policejního transportéru mohl zavadit. Ludva Fiala za volantem si s tím starosti nedělal. Spokojeně seděl opřený na sedadle řidiče, v jedné ruce pevně svíral volant a druhou podle potřeby řadil. Výmoly a nerovnosti, na které si ze zadních sedaček ustavičně stěžovala nová vyšetřovatelka výjezdové skupiny Ilona Mašková, nebral v potaz. Cílevědomě směřoval vozidlo kolem oplocených pozemků k okraji zahrádkářské kolonie Na Labuťce, aby tam těsně nad železniční tratí zabočil na postranní pěšinu, vedoucí do nitra lesa směrem k prosecké bobové dráze.

Zahradní domky ve tmě nebyly skoro vidět. Několik lamp veřejného osvětlení, tyčících se na větších křižovatkách uliček mezi jednotlivými parcelami, vytrhávalo ze tmy jen stavby na nejbližších zahrádkách. Ve většině chatek se nedalo dlouhodobě bydlet, ale Eda z dřívějších návštěv této oblasti věděl, že zde někteří zahrádkáři občas o teplých víkendech přespávají. Dnes však za okny nespatřil ani slabé světýlko, na žádné zahrádce neplápolal oheň táboráku, a ačkoliv v noci už nebyla zima, nikdo v zahrádkářské kolonii nepřespával. První červnový den zřejmě ještě nebyl pro pěstitele ovoce a zeleniny tím pravým, aby se zde zdržovali.

Než Ludva dojel k odbočce nad železniční tratí, Eda pohlédl doprava a pokoušel se v nezřetelných tmavých obrysech zahlédnout jednu z krajních zahrádek. Vybavila se mu okamžitě, jakmile mu operační popsal, kde se nachází místo činu. Naposledy byl v této zahrádkářské kolonii před třemi lety, když si tady sériový vrah, médii přezdívaný Vymítač drog, vyřizoval své soukromé účty. Tehdy zapálil chatku sloužící drogovému podsvětí jako varna pervitinu a nechal v ní zaživa uhořet hlavního „chemika“.

Detektiv se při té vzpomínce otřásl. Pohled na spálené mrtvoly mu poslední rok u výjezdovky nedělal dvakrát dobře. Bylo hrozné dívat se, jak žár a plameny připravily tělo o lidskou podobu. Jenže to byla jen vizuální stránka, ze které se slabším povahám zvedal žaludek. Čichový vjem z upálených lidí byl oproti na pohled odpornějším shnilým mrtvolám záludnější, protože místo hniloby a rozkladu okolí provoněla lákavá a příjemná vůně pečeného masa. Upálená těla tak útočila na lidské smysly dvěma naprosto protichůdnými vjemy, které mozek horko těžko eliminoval.

„Říkal operační, co to je za mrtvolu?“ zeptala se ze zadních sedadel Ilona.

Eda se otočil a zavrtěl hlavou.

Ilona Mašková před půl rokem vystřídala na pozici vyšetřovatelky v jeho skupině Dianu Černou, které se po vyřešení předchozího případu konečně poštěstilo přestoupit k mordpartě. Na novou kolegyni si docela rychle zvykl. Byla podobně stará jako on, menší postavy, trochu při těle, ale jako většina silnějších žen, které jsou s vlastím tělem spokojeny, šířila kolem sebe auru pohody, a nikdy ji nezastihl naštvanou nebo rozčílenou. Byla šťastně vdaná, žila pro rodinu a hlavně pro děti. Práce u kriminálky ji bavila a sebesložitějším případem si nenechala kazit náladu. Její znalosti a vědomosti byly díky odslouženým letům v uniformě a dlouholeté praxi vyšetřovatelky více než dostačující.

„Neříkal vůbec nic?“ podivila se.

„Jen, že jde o mrtvého chlapa, který leží kousek od pěší cesty mezi bobovou dráhou a zahrádkářskou kolonií. Údajně je úplně nahý. Našel ho nějaký pejskař, který se nebál tou neosvětlenou cestou procházet v deset v noci.“

„Naháč? To jako fakt? Proboha, vždyť je venku zima jako v morně!“ zhrozila se a instinktivně si přitáhla k tělu pletený svetr.

„Možná opilý bezdomovec,“ pokrčil rameny. „V téhle oblasti si jich hodně udělalo provizorní přístřeší mezi stromy podél trati. Odtamtud seběhnou dolů a jsou na Balabence a Palmovce. Mají tady klid, protože sem málokdo zavítá.“

„Takže umrznul?“

„O tom pochybuji, v létě je zima jenom tobě,“ ušklíbl se Ludva a nechápavě nad její věčnou zimomřivostí zavrtěl hlavou.

„Necháme se překvapit, za chvíli to zjistíš,“ dodal Eda a ukázal dopředu, kde se v dálce mezi stromy objevila rozsvícená světla policejního vozidla. Řidič je zahlédl a pro jistotu rozblikal majáky. Modro-červené světlo ozářilo okolní stromy a navodilo atmosféru jako z vědeckofantastického filmu, v němž na lesní mýtině přistálo mimozemské plavidlo.

„Ahoj, doufám, že máš pro nás pořádné informace? Operační nám řekl jen, že tady leží nahý mrtvý muž, nic víc. Proč mu, sakra, nedáváte popis aktuální situace? Nebo chcete, aby to pro nás bylo překvapení?“ spustil detektiv na uniformovaného policistu, který jim vyšel v ústrety, když zastavili a vystoupili z transportéru výjezdovky.

„Já nevím. Ne…“ zakoktal praporčík. V bledém obličeji se mu objevily obavy z možných problémů. „Já na vás jen čekám, nebyl jsem tady první a s operačním nemluvil…“

„To je fuk,“ mávla rukou Ilona, aby předešla zbytečné debatě. Tázavě na mladíka pohlédla. „Tak se vymáčkni. Jak to vypadá?“

„No, je nahý…“ odtušil a při vzpomínce na mrtvého muže ještě více zbledl. Mlčky ukázal směrem do temného lesa, kde v dálce mezi stromy a keři problikávalo několik světelných paprsků ručních baterek ostatních policistů.

„A?“ popohnala ho k odpovědi vyšetřovatelka. S Edou po boku se vydala v policistových stopách.

„Je zabalený v igelitu a strašně znetvořený,“ odpověděl neochotně praporčík a otřásl se.

„Jako shnilý?“

„Ne, uvidíte sami,“ řekl a natáhl krok, aby se vyhnul dalším dotazům.

Ilona pohlédla na Edu s nechápavým výrazem a nevyřčenou otázkou, co to jako mělo být. Detektiv jen pokrčil rameny a přidal do kroku.

„Kdo ho našel?“

„Nějaký pejskař, sedí u nás v autě, kdybyste s ním chtěli mluvit,“ odpověděl mladík a bez dalšího vysvětlování mlčky došel k trojici uniformovaných kolegů, kteří stáli na malém plácku s ušlapanou vysokou trávou mezi několika rozložitými smrky. Pohledy a světla baterek měli upřené na objekt ležící na zemi v jejich středu.

Eda pohlédl na rozříznutý igelit a překvapeně zamručel. Upálená ani několik dní hnijící mrtvola ho tentokrát sice nečekala, ale to, co spatřil, se jim svojí odporností vyrovnalo. Zhluboka si povzdechl, promnul si obličej a na chvíli zavřel oči. Věděl, že ten obraz se mu hluboce vryje do paměti a bude se mu po několik nejbližších nocí zjevovat za víčky, kdykoliv si půjde lehnout. Téhle hrůzy se mu rozhodně nepodaří zbavit, až se o to bude po skončení služby pokoušet během své obvyklé meditace při ranním plavání.

V duchu děkoval bohu, že jeho žádost o přestup zpátky na oddělení pátrání byla schválena, takže mu zbývalo vydržet pár měsíců, než z výjezdovky odejde. Jeho pohár trpělivosti, duševní odolnosti a snesitelnosti podobných výjevů se nebezpečně blížil svému okraji. Nehodlal riskovat, že by se po letech vyšetřování takových hnusů a špíny, s jakými se u výjezdovky setkával, psychicky zhroutil. Všeho moc škodí a on toho měl dost. Za posledních osm let služby u policie viděl víc lidského zla než za předchozích dvaadvacet let v uniformě a na kriminálce. Bylo na čase se vrátit zpátky do normálního života a Eda se na tu změnu těšil jako malý kluk.

„No ty vole,“ vydechla Ilona do sevřené pěsti, jíž si překryla ústa, když spatřila mrtvolu asi třicetiletého hubeného muže. S rukama těsně podél těla a nohama překříženýma v kotnících ležel na igelitu, do kterého byl původně jako v obřím kokonu zabalen a přelepen izolepou. Drobné ostrůvky čisté kůže, které neměl pokryté zaschlou krví obklopující jeho zranění, se v záři baterek leskly mrtvolnou bledostí. Na levém rameni se na detektivy vesele smála vytetovaná postavička Mickey Mouse. Ta jediná bez úhony přečkala vrahovo řádění.

Že se nejednalo o úmrtí bez cizího zavinění v důsledku nemoci nebo úrazu, bylo zřejmé na první pohled. Eda nechápal, že se policisté z hlídkové služby o takové drobnosti zapomněli operačnímu důstojníkovi zmínit. Sem už dávno spolu s výjezdovkou měli mířit detektivové z mordparty.

„Jdu volat Kolouškovi, ať nám někoho pošle,“ pronesl.

Ilona přikývla a poslala dva z policistů za technikem, aby mu pomohli s přenosnými světly. V téhle tmě nešlo místo činu ani tělo ohledávat. Než se s Ludvou vrátili, stačila si přes operačního důstojníka vyžádat koronera.

„Panebože, tak jakou pro mě máš zase jobovku?“ přivítal Edu na druhém konci linky vedoucí prvního oddělení, známého spíše pod názvem mordparta. Honza Koloušek mu velel čtvrtým rokem, ale s Edou Braunem se znali skoro celou policejní kariéru. V devadesátých letech spolu začínali na místním oddělení, ale pak se jejich cesty rozdělily a každý se vydal na jiné oddělení kriminálky. Zatímco Eda si prošel pátracím oddělením a zakotvil na výjezdovce, Honza měl větší ambice. Z řadového kriminalisty na oddělení vyšetřujícím násilnou trestnou činnost povýšil na vedoucího a po letech se probojoval až do čela prestižní mordparty.

„Nahý chlap, zabalený v igelitu a předtím brutálně mučený,“ odpověděl detektiv výjezdovky, načež si užíval konsternovaného ticha, které po jeho výroku nastalo.

„A sakra, to tady už dlouho nebylo,“ pronesl po chvíli Koloušek. „Ohledejte zatím místo činu a já vám pošlu Brázdu s Černou, ať na tom začnou makat.“

„Super,“ odpověděl Eda s neskrývanou radostí. Byl rád, že na případu bude pracovat jeho bývalá kolegyně společně s Radimem Brázdou. Čtyřicetiletého detektiva už od prvního společného případu považoval za jednoho z nejzkušenějších a nejschopnějších členů mordparty. Diana se mu stala dobrou nástupkyní za Otu Kubáta, který byl při vyšetřování případu v klánovickém Vidrholci zmrzačen a musel ze zdravotních důvodů opustit řady policie.

Kapitola 3

Modrá oktávka zastavila za transportérem výjezdovky a obohatila svojí přítomností policejní vozový park o čtvrté vozidlo. Úzká pěšina mezi lesním porostem se pomalu, ale jistě začínala podobat odbočkám do lesů, jež houbaři zpravidla proměňují v odstavná parkoviště.

Mladá, asi třicetiletá blondýnka v upnutých modrých džínách, bílém tričku a černé kožené bundě vyskočila nedočkavě ze sedadla řidiče a prudce zabouchla dveře. Z kapsy vytáhla odznak kriminální policie na kožené šňůrce a zavěsila si ho kolem krku. Dlouhé blonďaté vlasy si sepnula gumičkou do ohonu a nedočkavě pohlédla do lesa. Počkala, až se ze sedadla spolujezdce vysouká její o deset let starší parťák Radim Brázda, a s cvaknutím dálkového ovladače uzamkla vozidlo.

„Kam tak ženeš? Myslíš, že ti něco uteče?“ zavolal detektiv, když se Diana bez rozmyslu vrhla do temnoty mezi stromy. Jako loď k majáku si to namířila k osvětlenému místu asi třicet metrů hluboko v lese. Místo činu ji lákalo jako vosu bonbon, ale přece jen se u prvního stromu zastavila a otočila.

S pokrčeným obočím nesouhlasně sledovala, jak se k ní svojí typickou kulhavou chůzí blíží Radim. Mohla mu říkat stokrát, aby si s tou nohou došel k lékaři a konečně se zbavil nejen kulhavosti, ale hlavně bolesti, která ho sužovala při každém kroku. Jenže on si nedal říct, vždy mu do toho přišel nějaký další případ, který musel vyřešit. Už mu to radši ani nepřipomínala, protože poslední dobou od něj slyšela jen, že to nic není, že pořád dopadl líp než jeho bývalý parťák Ota Kubát. V tom měl sice pravdu, ale Diana neviděla žádný smysl v tom, proč by měl trpět. Domýšlela se, že se Radim trestá za to, co se jeho kamarádovi stalo, ale raději tu domněnku nikdy nevytahovala na světlo. Netoužila si pěkný vztah pokazit svojí dotěrností.

„Řekla bych ti, že si máš zajít k lékaři, ale je to zbytečný,“ pronesla, když ji parťák došel.

„To máš pravdu,“ ušklíbl se, naklonil se k ní a zlehka ji políbil na tvář. „Doufám, že tady nebudeme dlouho, rád bych dokončil to, co jsme doma rozehráli…“

„Dej pokoj,“ zasmála se zvonivým smíchem a trkla ho rukou do ramene. Ta myšlenka jí nebyla ani trochu proti srsti, ale vzápětí si s hrůzou uvědomila, že se zčistajasna víc těší na nový případ než na přerušené intimnosti.

Radim Dianu pleskl přes zadek a pomalu vykročil za ní. Viděl v jejích očích ten zápal, tu loveckou touhu, jakou dřív také zažíval, ale která se s poraněním nohy trochu upozadila. Tušil však, že po Dianině boku a s její energií brzy naskočí zpátky na vlnu.

Detektivové z mordparty se zastavili za páskou ohraničující místo činu. Mezi několika stromy na plácku o průměru asi tří metrů stála starší vyšetřovatelka s Edou Braunem po boku, nad mrtvolou se skláněl technik Ludva Fiala. Policisté v uniformách se ztráceli v temnotě mezi stromy a jen drobná světla kontrolek vysílaček – a v jednom případě žhnoucí cigareta – je vytrhávaly ze tmy. Bedlivě sledovali počínání výjezdové skupiny a hlídali, aby se z lesa nečekaně nevypotácel nějaký opilý bezdomovec.

Technik v bílé kombinéze opatrně vstal z místa vedle boku mrtvého muže a podal Edovi dva úzké listy papíru. „Líp to nešlo.“

„Podle mě jsou dobrý,“ odpověděl detektiv, když si prohlédl sadu odebraných otisků z obou rukou. Ludva měl vždy tendenci se podceňovat, přitom ze všech techniků výjezdovky na místech činu zajistil nejvíc stop, díky nimž se podařilo odhalit desítky pachatelů.

„Vezmu ještě DNA, ať máme všechno,“ dodal. Ležícímu muži otevřel ztuhlá ústa s popraskanými zakrvácenými rty a strčil do nich vatovou tyčinku. Udiveně pozvedl obočí, když zjistil, že dutina ústní je plná zasychající krve a mimo zadních stoliček chybí většina zubů. „Sice to udělají na pitevně, ale než by to z patologie poslali ke zkoumání, může si mordparta zařídit předběžné výsledky z Kriminalistického ústavu.“

Eda přikývl.

„Už by mohl přijet koroner,“ poznamenala vyšetřovatelka, která si na papíře v rozložených deskách dokreslila náčrtek místa činu a zapsala podstatné informace pro sepsání protokolu.

„To by mohl,“ odtušil Eda. V naději, že se jim ho podaří vyvolat, se zahleděl do tmy ve směru zaparkovaných policejních aut. Ludva měl zajištěné stopy z mrtvého těla i igelitového obalu s lepenkou a nafotil jak místo činu, tak zdevastovanou mrtvolu. Detektiv mu asistoval pořizováním videozáznamu, který Ilona profesionálně namluvila.

„Proč se neozvete, že jste tady?“ zvolal detektiv zvesela, když si ve tmě mezi stromy všiml povědomých postav Diany Černé a Radima Brázdy. Dvojice tiše přihlížela, aniž vstoupila do prostoru osvětleného přenosnými reflektory.

„Chtěli jsme vidět profíky při práci,“ přivítal se Radim s vedoucím výjezdovky podáním ruky. Diana byla přátelštější. Objala Edu, jako kdyby se léta neviděli, a na tvář mu vtiskla polibek.

„Co sis pro nás přichystal?“ zeptala se, ačkoliv její pohled jako magnet přitahovala mrtvola nahého muže.

„Mrtvola asi třicetiletého muže. Podle četných vpichů na rukách a v tříslech bych ho tipoval na narkomana, ale bůhví. Nic u sebe neměl, byl nahý zabalený v igelitu. Ludva vzal otisky a DNA, zajistíme ten igelit a samozřejmě izolepu. Udělali jsme výškrab zpod nehtů, ale nevypadalo to, že by se bránil,“ rekapituloval situaci vedoucí výjezdovky. „Čekáme na koronera, aby se na něj podíval, ale pochybuji, že nám řekne něco podstatného. Před smrtí byl dost brutálně mučen, což sami vidíte.“

„Že by si s ním někdo vyřizoval účty?“ napadlo Dianu.

„Nebo chtěl informace,“ přihodil hypotézu Radim.

„To už budete muset zjistit vy,“ ušklíbl se Eda.

„Taky, že zjistíme,“ usmála se kriminalistka a oči jí zářily vzrušením z nadcházejícího lovu na pachatele brutální vraždy.

Kapitola 4

Rozpravu kriminalistů přerušilo přibližující se brumlání motoru. Svorně se ohlédli a sledovali, jak mezi stromy problikává maják koronerova vozidla.

„Konečně,“ utrousila Ilona Mašková, která už ztrácela trpělivost. Svoji práci měla hotovou a čekala jen na informace od lékaře po ohledání těla, čímž bude mít veškeré podklady z místa činu pro následnou administrativu po kupě.

Po pár vteřinách nedočkavého ticha, narušovaného jen šustivými kroky a praskáním větviček, se zvedla policejní páska ohraničující místo činu a jako hlavní herecká hvězda vystoupila ze tmy na osvětlené jeviště asi třicetiletá zrzavá žena v lékařské uniformě koronera.

„Omlouvám se, ale dneska to v Praze umírá jako dlouho ne. V sedm jsem vyrazila ze základny a ještě jsem se nezastavila. Spěchám k vám přes celé město až z Podolí, kde nějaký rybář chytil pořádného plaváčka,“ uvedla se Adéla Svačinová.

„Nic se neděje,“ odpověděl lékařce s podáním ruky Eda Braun. Byl rád, že přijela zrovna ona, a ne některý ze starších koronerů. Ti už do práce nebyli tak zapálení a nechtěli ohledání těl ani komentovat na kameru. Doktorka Svačinová však byla z podobného těsta jako Diana Černá. Práce ji bavila, ke každé mrtvole přistupovala, jako kdyby se svět točil jenom kolem ní, a věnovala jí veškerý svůj um. Její komentáře a popisy byly výstižné a odhady času úmrtí a příčiny většinou přesné.

„Dáme se do toho?“ zeptala se, a aniž čekala na odpověď, nasadila si gumové rukavice a přistoupila k ležícímu muži. Eda se chopil kamery, technik fotoaparátu a vyšetřovatelka poznámkového bloku. Brázda s Černou se postavili za lékařku, aby vše viděli z jejího úhlu pohledu a neuniklo jim ani slovo přednesu.

„Někdo se na něm pěkně vyřádil,“ pronesla koronerka. Poklekla k mrtvole a kývla na technika, že mohou začít s ohledáním. Rudé světýlko na kameře se rozsvítilo. Pustila se do komentování viditelných částí těla, poté začala ohmatávat jednotlivé rány a přikládala k nim měřítko, jež jí podal technik. Postupně prohlédla a popsala celou přední část těla oběti.

Černá se přisunula blíže ke koronerce a vše důkladně sledovala. Už při pohledu na zakrvácenou a zhmožděnou hlavu se s povytaženým obočím zadívala na Brázdu. Parťák jí mlčky odpověděl grimasou, z níž pochopila, že s tak zmordovanou obětí se dosud také nesetkal. Tohle nebyla obyčejná vražda, žádné impulzivní zabití, smrt v důsledku rvačky nebo plánovaná rychlá smrt. Tohle zavánělo vyřizováním účtů mezi zločineckými gangy nebo snahou získat od oběti nějaké informace. Podle stavu těla to však vypadalo, že mrtvý muž buď požadované informace neměl, anebo je ani za cenu nesmírné bolesti a ztráty života nehodlal prozradit.

Na chvilku odvrátila zrak a hlasitě polkla, ale s hlubokým nádechem se znovu na tělo zadívala. Hlava muže byla zakrvácená desítkami drobných tržných poranění a různobarevných zhmožděnin a otoků, jež hyzdily jeho obličej a plynule přecházely i mezi vlasy slepené krustou zaschlé krve. Obličej se podobal deformovanému nafukovacímu míči. Podle opuchlých tváří a oteklých očí skoro nebylo poznat, zda se jedná o bělocha nebo Asiata. Oči se proměnily v tenké štěrbiny, jejichž rozevření působilo koronerce potíže. Přesto se jí to nakonec podařilo a v bělmech protkaných rudými žilkami rozpoznala modré duhovky.

„Minimálně na jednom místě má rozbitou lebku,“ upozornila lékařka. Naklonila mužovu hlavu a objektivům kamery a fotoaparátu nastavila pokožku mezi rozhrnutými vlasy na levé straně temene. Prasklá kůže byla na okrajích obalena zaschlou krví. Dotkla se rány a pro kameru zdůraznila, že lebka v tom místě není pevná a je proražená dovnitř.

„Jako kdyby dostal ránu kladivem,“ poznamenal Brázda.

„Je to možné,“ připustila koronerka s dovětkem, že přesný tvar rány budou muset zjistit až na pitevně. Otočila hlavu na druhou stranu a ukázala další z mnoha tržných ran v pokožce. Lebka v těch místech byla prasklá, ale nebyla proražená dovnitř.

„To je smrtící rána?“

„Zatím nevím, musíme prohlédnout zbytek těla, ale je to dost pravděpodobné,“ odpověděla. Položila hlavu na zem a prsty otevřela popraskané rty, v koutcích úst slepené rudou krví, jež z nich v tenké stružce stékala po tvářích na krk.

Odhrnula rty a poloprázdnou ústní dutinu nastavila objektivům záznamových zařízení a zrakům konsternovaných detektivů. Více než polovinu zubů měl muž čerstvě vytrhanou, či spíše vylámanou, protože rozdrcené kousky některých zubů v čelisti zůstaly.

Diana Černá se zachvěla a kousek ucouvla. Zlehka se opřela o vysoké tělo svého parťáka, jako kdyby u něj hledala útěchu. Radim Brázda ji povzbudivě pohladil po zádech a nechal ruku kousek nad zadkem tak, aby si toho nikdo z okolostojících policistů nevšiml. Myslí mu proběhla myšlenka, že pokud muže neidentifikují podle DNA nebo otisků prstů, tak podle obličeje není šance, aby ho někdo poznal. Takovou fotografii rozhodně nemohou zveřejnit. Pachatel muži vytrhal většinu zubů, takže identifikace u zubaře rovněž padla. Brutálně mu mlácením zdeformoval obličej, a ještě mu uštědřil nejméně dvě rány nějakým tvrdým předmětem, jímž mu prorazil lebku, poškodil mozek a nejspíš tak ukončil bolestivé mučení.

Jenže hlava nebyla jediným objektem vrahových sadistických hrátek.

„Podle otlaků na krku a té strangulační rýhy to vypadá, že ho také škrtil nebo přidušoval.“ Koronerka ukázala na mužův krk a pohnula s ním do stran, aby odhalila rudou odřeninu svědčící o omotaném provaze.

Přesunula pozornost k trupu a popsala další pohmožděniny na mužově těle. Pohmatem diagnostikovala několik zlomených žeber a poté se pokožce vymalované všemi barvami přestala věnovat. Prohlédla levou a pravou ruku.

„Byl k něčemu připoutaný,“ upozornila na potrhanou a sedřenou kůži na horních stranách zápěstí, do níž se zarývala pouta nebo provaz. Otočila postupně obě ruce a ukázala detektivům nepoškozenou spodní stranu, která byla očividně položena na nějaké opěrce.

„Na každé ruce má sedm spálenin,“ upozornila na mokvající kulaté rány různých průměrů, zarudnutí a velikostí puchýřů. Čím větší a hlubší spálenina byla, tím déle byl žhavý nástroj na kůži přiložen.

„To je od cigarety?“ zeptal se Eda Braun. Při pohledu na kulaté spáleniny se mu vybavilo vlastní zranění na levé ruce, k němuž přišel ve svých osmnácti letech na vojně. Tehdy mu jeden Slovák skoro na minutu přiložil na horní stranu zápěstí žhnoucí konec cigarety a na věky ho označil asi centimetrovou jizvou. Spálenina se mu hojila dlouho, ohnisko bylo rudé a stále mokvalo. Oteklo mu skoro celé předloktí a trvalo několik dní, než otok splaskl. Samotná rána se hojila podstatně déle.

„Možná, ale klidně to mohl způsobit jakýkoliv žhavý předmět.“

Zaměřila se na levou ruku a oznámila do kamery, že je na dvou místech zlomená. Obezřetně se dotkla prstů mrtvého a pečlivě je prohmatala. Ludva už se jimi zabýval před jejím příjezdem a Edovi se svěřil, že otisky prstů sice sejmul, ale že to bylo jako dotýkat se chobotnice. Než mu stačil vysvětlit, co tím myslí, přijela lékařka. Ta to nyní udělala za něj. Mimo malíčku a palce měl muž rozdrcené kosti u všech prstů. Ohýbaly se všemi směry, stejně jako chapadla chobotnic. Akorát z nich vycházelo slabé chrastění a skřípání. Uchopila druhou ruku a u všech tří prostředních prstů konstatovala naprosto shodný výsledek. Zlomeniny byly zrcadlově totožné.

Položila zhmožděnou ruku a jala se ohledat mužovo pohlaví. U tak rozsáhlého mučení všichni předpokládali, že se nejcitlivější mužské části pachatel nevyhnul. Opak byl pravdou – na penis a varlata svůj zájem nezaměřil, což bylo překvapující, až zarážející. Jako jedna z mála částí týraného těla byla naprosto v pořádku.

V podřepu se koronerka přesunula k nohám oběti a po pár vteřinách oznámila zlomeniny obou holenních kostí a rozdrcení malíčků na obou nohách.

„Panebože,“ vydechla vyšetřovatelka výjezdovky, když si další zjištěná zranění poznamenala do zápisníku. Jejich seznam se úctyhodně rozrůstal. Ani po třiceti letech služby nic podobného neviděla a nebála se přiznat, že by si to nechala s radostí ujít.

Promnula si oči a nechala je chvíli zavřené. Obraz zranění za zavřenými víčky zůstal. Unaveně si povzdechla, otevřela oči a zabodla je do zápisníku, odhodlaná jen zapisovat lékařčina slova a na mrtvého muže se víc nedívat. Těšila se, až bude pryč z tohoto místa činu, ve své útulné kanceláři, v níž co nejrychleji sepíše protokol o ohledání místa činu a další dokumenty, osprchuje se a bude čekat na konec služby a ranní odjezd. Doma si lehne do pohodlné postele a bude doufat, že se odpoledne probudí se ztrátou paměti. A pokud ne, snad jí ty vzpomínky z hlavy vyženou děti, až se vrátí ze školy.

Ilona Mašková začínala pochybovat, že práce u výjezdovky byla tou správnou volbou. Najednou se nedivila Edovi Braunovi, že s ní chce po osmi letech seknout. Nedovedla si představit, že by tohle dokázala vídat třeba dalších dvacet let jako někteří starší kolegové.

„Obrátíme ho?“ zeptala se lékařka Radima Brázdy.

„Doufám, že tam už žádná zranění nenajdeme,“ přikývl, natáhl si gumové rukavice a přistoupil k horní polovině těla. Lékařka se posunula k nohám a společně tělo přetočili na břicho.

„Tak ne,“ zahlásil, když se mu jako prvnímu naskytl pohled na záda oběti. Letmo přelétl zbytek těla a zacouval zpátky k Dianě Černé. Mladá kolegyně mu položila ruku na zadek a zastavila ho, aby se neocitl až za policejní páskou, ohraničující osvětlené místo činu.

„Kdo mu to proboha udělal?“ povzdechla si roztřeseným hlasem kriminalistka.

„To budete muset zjistit vy,“ ušklíbla se na Dianu koronerka a do záznamu popsala obří rudočerná zranění na obou lopatkách. Rozšklebené spálené maso a kůže působily dojmem, jako by muži ze zad rostla křídla, která někdo brutálně utrhl. Krví potřísněná záda a kůže kolem hlubokých spálenin byla stejně jako v případě popálených rukou temně rudá, nateklá a posetá velkými puchýři.

Lékařka i detektivové zrakem přelétli zbytek těla, ale mimo napuchlých a zakrvácených hýždí neobjevili další zranění.

„Dostal výprask?“ pronesl Eda, když objektivem kamery najel na rudý zadek, skoro rovnoběžně pruhovaný jako od mlácení rákoskou. Obrovská jelita byla nateklá po celé délce, některé pruhy krvácely roztrženou kůží.

„Řekla bych, že ano,“ přisvědčila lékařka, vstala, sundala si gumové rukavice a odhodila je lhostejně na zem.

„Příčina a čas úmrtí?“ předběhla Diana s dotazem vyšetřovatelku výjezdovky.

„Těžko říct, podle posmrtné ztuhlosti, mrtvolných skvrn a stavu těla bych dobu úmrtí odhadovala někdy před pěti hodinami.“

„Takže kolem páté odpoledne,“ zapsala si údaj Ilona Mašková poté, co na hodinkách překontrolovala aktuální čas. „Příčina?“

„Nejspíš ta rána do hlavy, ale vzhledem k rozsahu mučení je klidně možné, že mu šokem a bolestí vypovědělo srdce.“

„Takže víc se dozvíme až po soudní pitvě,“ pronesl Radim klasickou alibistickou odpověď koronerů.

„Přesně tak,“ zazubila se na něj lékařka. „Jdu vypsat dokumenty a vyrozumím pohřebáky.“

Detektivové přikývli. Eda Braun kamerou nahrál závěrečnou frázi vyslovenou vyšetřovatelkou a ukončil záznam. Ludva naposledy prostor osvětlil bleskem fotoaparátu a přešel ke svému náčiní vedle reflektoru. Začal balit. Pro výjezdovku práce na místě činu skončila.

Kapitola 5

„Zavolali jste sem vůbec psovoda?“ vzpomněl si na nedílnou součást policejních složek Radim Brázda.

„Jasně že jo,“ odpověděl vedoucí výjezdovky s výrazem prozrazujícím, že snad není blbec a ví, co má na místě činu dělat.

„Kluci v uniformách ho přivolali, ještě než jsme přijeli. Očichal si mrtvolu a pustil se po stopě, ale došel jen na místo, kde parkujeme. Tam skončil,“ dodal Eda, když společně s detektivy mordparty kráčel k nastartovanému transportéru výjezdovky. Uvnitř již nedočkavě seděla Ilona, která se těšila na horký čaj a doufala v pár hodin klidu, aby stačila zpracovat všechny dokumenty. Ludva seděl se zavřenýma očima na sedadle řidiče, potahoval z elektronické cigarety a pomalu z otevřeného okénka vypouštěl hustý dým.

„Hm, takže pachatel přijel až sem autem a tady jen vyhodil tělo,“ povzdechla si Diana.

„Stopy pneumatik?“ zeptal se Radim.

„Neblázni,“ zavrtěl hlavou Eda. Pěšina byla rozježděná policejními vozidly a travnatý povrch s kameny byl tvrdý a vysušený, takže nebyla šance vzorek pneumatiky kdekoliv otisknout. „Budete muset zkusit kamery na Prosecké, jestli nenajdete nějaké podezřelé auto, které sem jede. Další možná budou u bobové dráhy,“ ukázal směrem do kopce.

„Jaké stopy jsi, Ludvo, zajistil?“ zeptala se Diana spokojeně pokuřujícího technika na sedadle řidiče. „Vzala bych si je, ať rovnou zajistím zkoumání na Kriminalistickém ústavu.“

Technik se k bývalé kolegyni otočil a naklonil se ke stolu připevněnému ve středové části transportéru, na němž byly vyskládané papírové a igelitové pytle a obálky. Sáhl po největším pytli a podal ho Dianě.

„Tady máš igelit, ve kterém byla mrtvola zabalena. Nařiď u něj kompletní zkoumání, je možné, že tam někde najdou biologické stopy pachatele a třeba i otisky prstů. Já s tím na místě nic nedělal, protože je celý od krve a při světle jednoho reflektoru bych ty stopy spíš zničil.“

Vyšetřovatelka přikývla. Když si stopu převzala, Ludva sáhl po druhém pytlíku, v němž se nacházela lepicí páska, kterou byl igelit přelepen. Na závěr bez komentáře Dianě podal dvě zbývající malé papírové obálky.

Smutně si povzdechla.

Moc stop z místa činu nezískali. Kdyby je nezajišťoval Ludva, možná by si své zklamání na jiném technikovi vybila, ale v jeho případě si byla jistá, že udělal všechno, co bylo v jeho silách. Bývalý kolega prací na místě činu žil a hledání stop se věnoval z celého srdce. Nic jiného ho z policejní práce v podstatě nezajímalo. Neplýtval pozorností ani energií na spekulace o oběti, motivu pachatele ani na další informace o vyšetřovaném případu. Žil jen tím, aby na místě činu našel všechny stopy, které pomohou odhalit a usvědčit pachatele.

„Co je v těch obálkách?“

„To si snad z minulosti pamatuješ, ne?“ zatvářil se posměšně.

Oplatila mu škleb a usmála se, když si uvědomila svůj zbytečný dotaz. V jedné byly trubičky s vatovými tyčinkami s odebranou DNA mrtvého a druhá plochá obálka skrývala otisky prstů. Biologický materiál odevzdá společně s igelitem a páskou do Kriminalistického ústavu a počká si na výsledky. Technici vyloučí všechny bio stopy oběti ze zajištěných materiálů a při troše štěstí porovnáním s databází osob zjistí podle DNA totožnost mrtvého. Pokud jí to však již dnes v noci neřekne daktyloskop po srovnání otisků prstů.

„Nic víc nemáš?“ rozhodla se Ludvu trochu poškádlit.

„Kde nic není, ani smrt nebere,“ pokrčil rameny, aniž by její jízlivé otázce věnoval výraznější reakci. Na znamení, že již nemá co říct, se znovu narovnal na sedadle řidiče a zhluboka potáhl z cigarety. Pár dlouhých vteřin chuť převaloval v ústech, načež z okénka vyfoukl oblak hustého bílého kouře.

Známá mentolová vůně, která ji na výjezdech provázela skoro rok, vykouzlila Dianě na tváři úsměv.

„Hodně štěstí,“ popřál při nasedání do transportéru přátelům z mordparty Eda Braun. Oba detektivové na něj kývli a sledovali, jak se policejní vozidlo opatrně vyhnulo zaparkovaným osobákům hlídek z Pohotovostní motorizované jednotky a místního oddělení a jeho vzdalující se rudá koncová světla problikávala mezi stromy v ohybu lesní zatáčky.

Diana na zadní sedadlo oktávky odložila zajištěné stopy a opřela se o kapotu. Radim věnoval poslední pohled mizejícímu autu výjezdovky a tázavě na ni pohlédl.

„Kluci od PMJ mají v autě pořád toho oznamovatele se psem. Vyslechneme si ho a pak se podíváme po kamerách?“

Diana souhlasila. Společně se vydali za skoro šedesátiletým mužem v teplákové soupravě, jemuž dělal společnost starší labrador. Od počátku jim bylo jasné, že tenhle člověk mrtvolu našel čirou náhodou. Vzápětí se jim to potvrdilo. Přesto se k Josefu Bergmanovi chovali, jako kdyby se jednalo o korunního svědka vraždy prezidenta. Už jen za ty hodiny čekání, než s ním promluví, mu to dlužili. Se zaujetím si vyposlechli jeho příběh, který do případu nevnesl žádné nové skutečnosti, ale jistě poslouží jako zajímavý zážitek, jímž se důchodce bude moci chlubit rodině a kamarádům.

Bergmanovi se nechtělo spát, tak se rozhodl vyvětrat na čistém vzduchu. Celý den se s manželkou věnoval vnoučatům v Parku přátelství, kde se účastnili oslav Mezinárodního dne dětí. To obnášelo hluk kolotočů a dalších atrakcí, dětský křik, smích a neutuchající pozornost ratolestí. Večer už měl hlavu jako pátrací balon, takže jakmile si vnoučata dcera odvezla domů, zanechal manželku u televize a vydal se relaxovat do klidné večerní přírody poblíž bydliště na Prosecké ulici. Od bobové dráhy došel k zahrádkářské kolonii, tam se otočil a vracel se stejnou cestou, když jeho pes zavětřil něco divného a rozběhl se mezi stromy to prozkoumat. Pan Bergman myslel, že labrador honí zajíce, ale když se nevracel, usilovně na něj začal volat a pískat. Odpovědí mu bylo jen štěkání. S baterkou mobilu namířenou do lesa se za kvílejícím psem vydal. Našel ho sedět vedle mrtvoly v průhledném zakrváceném igelitu. Na nic nesahal a hned zavolal policii.

„Potkal jste někoho, když jste chodil sem a tam?“ zajímala se Diana.

„Ne, nepotkal jsem ani živáčka. Ani auto tudy neprojelo.“

Detektivové si poznamenali, že na lesní cestu se Bergman dostal někdy kolem deváté hodiny a dalších šedesát minut se po ní procházel. Vrah musel mrtvolu v lese odklidit již předtím. Nezbývalo než zjistit, odkud se sem dostal a kde byl v době úmrtí oběti kolem 17. hodiny. Vzhledem k rozsáhlému mučení musel být muž v moci pachatele několik hodin před svou smrtí. Že k týrání ani k úmrtí nedošlo tady, bylo více než zřejmé. Pokud by se detektivové drželi rýsujícího se časového harmonogramu, měl pachatel na odklizení těla z místa vraždy na místo nálezu v lese dvě až tři hodiny.

„Jakmile zjistíme totožnost mrtvoly, bude další vyšetřování jednodušší,“ prohodil Radim k Dianě, když se rozloučili s oznamovatelem.

„Doufejme,“ ušklíbla se pochybovačně. V paměti jí vytanul poslední případ upálené oběti, po jejíž totožnosti pátrali pěkně dlouhou dobu, a následné vyšetřování se ukázalo sakramentsky spletité. Zahnala vzpomínku a zamžourala k příjezdové cestě od zahrádkářské kolonie. „Havrani jsou tady.“

„Necháme kluky, ať dohlídnou na odvoz těla, a prověříme kamery,“ rozhodl detektiv a udělil pokyn policistům, kteří zůstali střežit místo činu. Počkal, až k nim dorazí dvojice zaměstnanců pohřební služby, nasměroval je k mrtvole a posadil se vedle Diany na sedadlo spolujezdce.

Vyšetřovatelka počkala, až se parťák připoutá, a se služebním vozidlem se rozjela do mírného kopce k zábavnímu středisku s bobovou dráhou, u něhož ústila lesní cesta.

Kapitola 6

V třípokojovém bytě panelového domu na konečné autobusů v Bohnicích vládla tichá a napjatá atmosféra. Marcela Suková seděla rozvalená na gauči v obývacím pokoji a sledovala televizi. Po očku stále kontrolovala hodinky, takže si večerní program vůbec neužívala. Vlastně ji ani nezajímal. Zabíjela jen čas, než se domů vrátí Jirka. Sobotní setkání s kamarády si nikdy neodpustil, což se jí nelíbilo, ale nebyla v pozici, aby mu mohla cokoliv vyčítat a stěžovat si.

„Kdy už, sakra, vylezeš?“ křikla netrpělivě směrem ke koupelně, odkud se ozýval zvuk dopadající vody z puštěné sprchy. Lindě pokaždé večerní hygiena trvala strašně dlouho. Jako kdyby naschvál zdržovala, místo aby si zalezla do postele a šla spát. Kvůli dceři se nestihne umýt a převléct do nové průhledné košilky, v níž chtěla přítele překvapit.

„Už tam máš volno, mami,“ houkla na ni dcera ze dveří do předsíně, když vyšla v bílém froté županu s vlasy omotanými ručníkem.

„To ti to trvalo,“ neodpustila si Marcela a sjela dívku otráveným pohledem. Blížila se desátá hodina, což byl nejvyšší čas se připravovat. Jirka většinou dorazil před jedenáctou, málokdy se zdržel déle. Možná by to i udělal, ale hospoda, do které s kamarády chodil, zavírala brzy a neústupný výčepák je vždy opilé pod obraz vyhodil, jakmile v půl jedenácté odešel kuchař.

Vstala z gauče a s nesouhlasným pohledem a vrtěním hlavy prošla kolem dcery. Z desetileté dívky sálala příjemná vůně mýdla a šamponu, tváře měla růžovoučké a těsně utažený župan kolem jejího těla zvýrazňoval předčasně vyvinutá prsa a velký zadek.

„Mazej spát. Za chvíli přijde Jirka, tak bychom si rádi v klidu popovídali,“ popohnala Lindu.

Dívka se slabě otřásla a viditelně zbledla. Přesně věděla, co tím popovídáním máma myslí.

„Už jdu,“ zamručela a rychle vběhla do svého pokoje. Zavřela za sebou dveře a opřela se o ně zády. Zavřela oči a pomalu se vydýchala. Jen ať si Jirka s mámou pořádně užije a usne. Odstrčila se od dveří a přistrčila k nim židli.

Ustrašeně pohlédla na hodiny na mobilu a sprostě zaklela, když si uvědomila, že dnešnímu koupání věnovala moc času. Ledabyle si dosušila vlasy a mokrý ručník přehodila přes židli. Máma to sice viděla nerada, ale do koupelny se kvůli tomu vracet nehodlala. Župan byl nasáklý vodou, jenže nezbývalo než s ním udělat to samé, co s ručníkem. Odhodila ho na židli, hmátla pod polštář pro noční košili a rychle se oblékla. Než utichlo zurčení vody z koupelny, ležela v posteli. Zabalila se do peřiny a vytáhla si ji až k bradě. Otočila se obličejem ke zdi, pevně stiskla víčka, donutila se k pravidelnému dýchání a zahnala všetečné myšlenky a vzpomínky, odhodlaná co nejrychleji usnout.

„Na pětačtyřicítku docela dobrý,“ ohodnotila své malé podsadité tělo s masitými prsy, několika tukovými pneumatikami a neforemným zadkem Marcela. Několikrát se proti zrcadlu natočila, prohrábla si chlupy mezi nohama a spokojeně se usmála. Díky císařskému řezu ji měla úzkou a lákavou jako nějaká dvacítka. Pokývala hlavou k zrcadlu a velkomyslně přehlédla své fyzické nedostatky. Nedivila se, že po ní o dvacet let mladší Jirka touží.

Proč by s ní jinak byl?

V koutku mysli se ozval červík pochybností a naznačil, že je ten důvod možná jiný. Zamračila se a okamžitě ho zahnala.

Překypující touhou a láskou k Jirkovi vlezla do vany a na chvilku se položila do příjemně horké vody. Užívala si ten hřejivý pocit a přikrývku z nadýchané voňavé koupelové pěny. Rukama zajela pod hladinu skrývající její roztoužené tělo a pod náporem slastných představ zavřela oči. Okamžitě se jí vybavila vysoká, mužná postava jejího černovlasého milence. Netrvalo to dlouho a s táhlým zašeptáním Jirkova jména se oddala orgasmu.

*

Zachrastění klíčů v zámku dveří vytrhlo Marcelu z polospánku. S leknutím se zadívala na mobil a zjistila, že je chvilku po jedenácté. Na displeji svítila pár minut stará textovka od Jirky, že je za chvilku doma. Vyskočila z postele v ložnici, prohrábla si obarvené dlouhé vlasy a rychlým promnutím obličeje z něj vyhnala spánek. Kritickým pohledem sjela svoji postavu od prsou až k nohám a spokojeně se pochválila. V průhledném župánku s vyšitými čínskými znaky a barevnými draky si připadala jako nádherná japonská gejša. Vyběhla do předsíně a rozsvítila lampičku na botníku. Žluté světlo lehce prosvětlilo tmu vládnoucí v celém bytě, ale Marcelu ponechalo zahalenou v cudném šeru.

Svůdně se rukou opřela o vestavěnou skříň a druhou si dala do pasu. Trochu poodhrnula župánek, aby odhalila chlupy v podbřišku. Ve slabinách ucítila nedočkavé třepotání motýlích křídel. Začala vlhnout.

„Čau,“ pozdravil Jirka, když vrávoravě vešel do předsíně. Světlo z chodby domu osvítilo jeho o dvacet let starší přítelkyni v celé její kráse. Otřásl se a prudce zabouchl dveře.

Domem a bytem se rozlehla rána, která by probudila i mrtvého.

Linda v posteli leknutím nadskočila a rozespale zamžourala do tmy. Netušila, co ji právě vzbudilo. Ustrašeně se rozhlédla kolem sebe.

Židle stála na svém místě před dveřmi.

Oddechla si. Byla v pokoji sama. Z předsíně k ní dolehl hlasitý hovor. Okamžitě pochopila, co se děje.

Jirka se vrátil z hospody!

Zavřela oči a silně k sobě přitiskla víčka. Jako mumie se zabalila do shrnuté peřiny a hlavu znovu otočila ke zdi. Překryla si rukama uši a ve snaze znovu usnout se pokusila vytěsnit všechny rušivé vjemy.

Jenže to nešlo.

Srdce desetileté dívky bušilo jako zběsilé, krev v žilách vířila a tepová frekvence vystoupala do infarktových výšin. Zavrtala se hlouběji do peřin, blíž k chladné zdi.

Marcela počkala, až se Jirka vyzuje, a když vykročil do předsíně, pověsila se mu rukama kolem krku, přitiskla ňadra k jeho mužnému hrudníku a rozkrokem se navalila na stehno jeho pravé nohy. Vášnivě ho začala líbat.

Zastavil se, jednou rukou ji objal kolem pasu, druhou ze strany přejel její povislé prso a plácl ji po velkém zadku.

Stoupla si na špičky nohou a rukou si přitáhla jeho hlavu. Vášnivými polibky se od krku přesunula přes bradu a tvář až ke rtům a nedočkavě je ochutnala. Vsunula mu jazyk do pusy a znechuceně se zarazila. Z odporné chuti piva, tvrdého alkoholu a cigaret se jí udělalo nevolno. Na vteřinu strnula, ale než si toho Jirka stačil všimnout, v duchu si vynadala a zahnala prvotní odpor. Vášnivě začala šmejdit jazykem uvnitř jeho úst.

Pracně Jirkovi rozepla poklopec a zajela mu rukou do kalhot. Překonala těsnou gumu trenek a nahmatala scvrklé přirození. S tím bude práce, uvědomila si, ale nevzdávala se. Pokud si chtěla mladého zajíčka udržet, musela se snažit, aby jí ho nepřebrala nějaká mladá flundra.

Mladík odstrčil nažhavenou partnerku, ale když v jejích očích spatřil strach z odmítnutí, povzbudivě se na ni usmál.

„Miluju tě,“ zaškytal a letmo ji políbil.

Marcela se uklidnila. Jeho odstrčení neznamenalo odmítnutí.

„Dám sprchu a přijdu tě opíchat,“ zašeptal přítelkyni do ucha, plácl ji po zadku a prošel kolem ní do koupelny.

Starší žena nedočkavě přešlapovala v předsíni. Prohlížela se ve velkém nástěnném zrcadle, upravovala si župan a krátkou průhlednou košilku pod ním, aby ze sporého oblečení vydolovala co nejvíce smyslnosti. U srdce ji hřálo Jirkovo předchozí vyznání lásky a v podbřišku ji příjemně spalovala touha, jež se ještě intenzivněji rozhořela po jeho příslibu milostných hrátek.

Mladík vyšel z koupelny v kostkovaných trenkách a černém tílku. Usmál se na Marcelu a vydal se k botníku, na který odložil batoh. Když kolem nažhavené přítelkyně procházel, sáhl jí rukou mezi nohy a prsty zkušeně prohmatal její vlhkou svatyni.

Marcela toužebně zavzdychala a smutně zakňourala, když ruku vytáhl a přešel k batohu. Za zvuků šustění látky se v něm chvíli přehraboval, dokud nenahmatal hledaný předmět.

„Tady seš,“ zašeptal sám pro sebe spokojeně. Když vykročil k Marcele, držel v ruce malou válcovitou krabičku.

„Co to máš?“

„Dárek pro Lindu,“ zachroptěl a zamával přítelkyni krabičkou před očima. Starší žena rozpoznala nápis na plastovém obalu a skrz průhlednou část zahlédla panenku z populární série, která se dceři a jejím kamarádkám tolik líbila. V posledním roce to byl prodejní hit a neexistovala snad žádná dívka z prvního stupně základní školy, jež by si některou z nich nepřála vlastnit. Jirku pohyb rukou vyvedl z rovnováhy, zakymácel se a padl na Marcelu. Přitom jí volnou rukou zajel pod župan a pevně sevřel ňadro.

„Proč dárek? Vždyť nemá svátek ani narozeniny?“

„Co ty seš za mámu?“ zeptal se znechuceně a upřel vodnaté oči na Marcelu.

Nechápavě mu opětovala pohled.

„Vždyť je dneska Mezinárodní den dětí! Tak si dárek zas… zasoulo… zaslouží,“ vykoktal ze sebe v opilosti. Odstrčil Marcelu a vydal se ke dveřím dětského pokoje.

„Nech ji spát. Dáš jí ho až ráno,“ chytila ho za ruku a rozhrnula župan, aby odhalila víc ze svých vnad. „Pojď radši do ložnice.“

„Dej pokoj,“ vytrhl se z jejího sevření, přičemž ji proklál zlostným pohledem. „Jestli mě má brát jako tátu, tak se podle toho musím chovat. Copak nechceš, abychom byli rodina? Kompletní rodina, jak má být?“

„Chci,“ špitla, znovu ho objala a těsně se k němu přitiskla celým tělem. Psíma očima se zavrtala do jeho zarudlých modrých kukadel a celá rozechvělá ho políbila. Tohle bylo to nejhezčí, co jí mohl říct.

„Tak jí ten dárek dám hned!“

Marcela nad pupkem cítila, jak se jeho mužství probírá k životu a tlačí do jejího vzrušeného těla. „Pojď do postele, chci tě!“ vydechla roztouženě.

„Za chvíli,“ odsekl a vymanil se z jejího sevření. „Nejdřív zajdu za Lindou. Dárek musí dostat dnes, zítra už den dětí není. Počkej na mě v ložnici, vezmi si ten vibrátor, cos dostala k Vánocům, a zatím si s ním pohraj. Víš, jak to mám rád…“

„Ale Linda…“ pokusila se zaprotestovat.

Jirka se zamračil. „Ty nechceš, abychom byli šťastná rodina? Chceš mě srát? Jestli jo, tak se seberu a jdu do hajzlu! Nikola z hospody mě lákala, ať jdu k ní domů. Klidně půjdu za ní…“

„Ne,“ vyjekla s hrůzou v očích. Vybavila si štíhlou dvacetiletou servírku, která dala každému na požádání. Jakmile by se s Jirkou vyspala, měla by ho v moci. Jen to ne!

„Počkám na tebe, ale buď na Lindičku hodný,“ zašeptala s rodícími se slzami.

„Nejsem žádný hrubián,“ ušklíbl se, vzal za kliku dětského pokoje a poslal Marcele vzdušný polibek.

*

Dívka strnula hrůzou, když zaslechla zavrzání dveří a skřípání posunované židle po podlaze. Přitáhla si peřinu k bradě, pevně stiskla víčka a ustrašený obličej zaryla do polštáře. Nutila se pravidelně oddechovat ve snaze vyvolat zdání hlubokého spánku.

Matrace na okraji postele trochu poklesla, když se Jirka posadil. Lindino tělo zabalené v dece se od chladivé stěny svezlo do středu lůžka. Dívka zády narazila do Jirkova boku.

„Nesu ti dárek,“ zaslechla vedle svého ucha a tvář jí ovanul odporně páchnoucí dech. Nad hlavou se jí z nočního stolku ozvalo slabé klepnutí, jak tam zmíněnou věc odložil.

Nereagovala a dál předstírala spánek.

Na její tělo zachumlané v dece dopadla ruka a začala po ní pomalu přejíždět. Lindiny oči se zalily slzami, když si uvědomila, že její předstírání ani tentokrát nebude stačit k tomu, aby odešel.

Matrace se ještě více prohnula, jak se na posteli položil vedle ní. Proti své vůli se celým tělem přitiskla k jeho. Ruka ji přes přikrývku přestala hladit a zkoumavými doteky hledala okraj, pod nímž by se dostala dovnitř. Netrvalo dlouho a Lindina břicha se dotkly horké a drsné prsty. Ztuhla a vytřeštila do polštáře mokré oči.

Vlasy jí ovanul jeho horký dech a k uším se doneslo mlaskání polibků. Nadzvednutá peřina překryla Jirkovo tělo. Na zadku ucítila jeho ztopořený penis.

Roztřásla se odporem a strachem. Jako raněné zvíře zaúpěla, když jí jeho ruka začala nadzvedávat noční košili.