Přeložila Pavlína Kozáková

HOUSE OF SALT AND SORROWS

Text copyright © 2019 by Erin A. Craig

Jacket art copyright © 2019 by Vault49

All rights reserved.

Translation © Pavlína Kozáková, 2020, 2025

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague.

ISBN 978-80-284-0212-9

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- O SEDM MĚSÍCŮ POZDĚJI

- PODĚKOVÁNÍ

- O AUTORCE

S láskou věnováno mým prarodičům Phoebe a Walterovi,

kteří vždycky říkali, že jednou napíšu knihu.

Jsem tak ráda, že jste měli pravdu.

1

SVĚTLO SVÍCÍ SE ODRÁŽELO OD SESTŘINA STŘÍBRNÉHO řetízku s kotvou. Tak ošklivý šperk by si na sebe Eulalie sama nikdy nevzala. Milovala jednoduché zlaté kousky nebo ty extravagantní s diamanty, které přiléhaly těsně ke krku. Ne… tohle. Musel ho pro ni vybrat tatínek. Sáhla jsem po svém vlastním náhrdelníku z černých perel a chtěla jí nabídnout něco vkusnějšího, ale než se mi jej podařilo odepnout, pohřební zřízenci už rakev zavřeli.

„Tímto my, Solný lid, vracíme toto tělo moři,“ zarecitoval zpěvným hlasem vrchní takler a dřevěná schránka zajela hluboko dolů do čekající krypty.

Snažila jsem se nevšímat si řídkého mechu, který ze všech stran prorostl vnitřek zející krypty a hrozil ji celou strávit. Snažila jsem se nemyslet ani na to, že sestru – která byla ještě před pár dny živá, zdravá a dýchala – teď ukládáme k poslednímu odpočinku. Snažila jsem se nepředstavovat si, jak dno rakve nasává vlhkost a slanou vodu, puká vedví a tělo Eulalie odevzdává hlubině pod naším rodinným mauzoleem.

Místo toho jsem se snažila plakat.

Bylo mi jasné, že se to ode mě očekává, ale zároveň jsem věděla, že slzy jen tak nepřijdou. Spíše jsem je čekala později večer, až půjdu kolem jejího pokoje a uvidím její zrcadlovou stěnu celou zahalenou do černé. Eulalie měla spoustu zrcadel.

Eulalie.

Ze všech mých sester byla nejhezčí. Její růžové rty navěky ztuhly v úsměvu. Měla ráda legraci, a když ji něco pobavilo, její pronikavě zelené oči šibalsky zamrkaly. O její pozornost se přetahovaly celé zástupy nápadníků, a to dokonce ještě předtím, než se stala nejstarší z Thaumasových dcer a tou, která zdědí veškeré tatínkovo jmění.

„Ze soli jsme zrozeni, se solí žijeme a v sůl se zase obrátíme,“ pokračoval vrchní takler.

„V sůl se obrátíme,“ zopakovali smuteční hosté.

Zatímco tatínek vyrazil položit ke kryptě dva zlaťáky jako úlitbu Pontovi za to, že sestru moře přijme zpět do Saliny, já se odvážila rozhlédnout kolem. Mauzoleum bylo plné hostů v nejvybranějších oděvech z vlny a krepu, z nichž mnozí dříve patřili do zástupu Eulaliiných nápadníků. Pohled na tolik zdrcených mladých mužů, kteří ji přišli oplakávat, by ji určitě potěšil.

„Annaleigh,“ zašeptala Camille a strčila do mě.

„V sůl se obrátíme,“ zamumlala jsem a na oko si otřela neexistující slzy kapesníkem.

Palčivě jsem si uvědomovala, že tatínek by pro to pochopení neměl. Sám měl oči zalité slzami a nos červený, když před shromážděné předstoupil vrchní takler s kalichem lemovaným lasturami a plným mořské vody. Jeho obsah pak prudkým pohybem vylil na Eulaliinu rakev v kryptě, a ceremoniálně tak započal její rozklad. Poté uhasil svíce lemující vstup do hrobky, čímž obřad ukončil.

Tatínek se otočil na početné smuteční hosty. Tmavé vlasy měl prokvetlé šedinami, kterých jsem si předchozí den ještě nevšimla.

„Děkuji, že jste přišli zavzpomínat na mou dceru Eulalii.“ Jeho hlas, obyčejně pevný a burácivý, zvyklý promlouvat před lordy u dvora, se mu nejistě zlomil. „Já a celá má rodina vás zveme na panství Highmoor na oslavu jejího života. Budeme hodovat a pít a…“ Odkašlal si. Zněl spíše jako koktavý úředníček než jako devatenáctý vévoda Salannských ostrovů. „Vím, jak moc by pro Eulalii vaše přítomnost znamenala.“

Svou řeč zakončil pokývnutím hlavy a jeho tvář se proměnila v masku bez emocí. Nejradši bych ho šla utěšit, ale po jeho boku už stála Morella, má nevlastní matka, a držela ho za ruku. Byli svoji teprve pár měsíců a stále se měli těšit prosluněným dnům plným opojení z čerstvého manželského svazku.

Morella byla v mauzoleu Thaumasovy rodiny poprvé a já přemítala, zda ji pátravý pohled sochy, jež vznikla na památku mé zemřelé matky, zneklidňuje. Sochař, který do studeného šedého mramoru maminčinu podobiznu vytesal, použil jako předlohu portrét z jejího svatebního dne – mládí z ní sálalo na všechny strany. I když bylo její tělo navráceno moři před mnoha lety, stále jsem její hrobku téměř každý týden navštěvovala, svěřovala jí, co nového se událo, a předstírala, že mě poslouchá.

Maminčina socha se tyčila do výšky, odkud shlížela na celé mauzoleum včetně hrobek mých sester. Avina byla zdobena růžemi; jejími oblíbenými květinami. Během léta bývala obsypána velikými růžovými květy, ne nepodobnými morovým puchýřům, které ji připravily o život v pouhých osmnácti letech.

O rok později se k ní připojila Octavia. Její polámané tělo s údy pokřivenými do nepřirozených úhlů se našlo v knihovně u paty dlouhého žebříku. Místo jejího odpočinku zdobila otevřená kniha doplněná citátem ve vaipaniánštině, jazyce, v němž jsem se nikdy číst nenaučila.

Naše rodina již zažila tolik tragických událostí, že smrt sestry Elizabeth se zdála být téměř nevyhnutelnou. Našli ji utopenou ve vaně; vznášela se ve vodě jako kus naplaveného dříví, celá rozmočená a pobledlá. Řeči se z panství Highmoor šířily do vesnic na sousedních ostrovech, pomocné kuchařky je šeptaly pacholkům ve stájích a dál putovaly od prodejců ryb k jejich ženám, které jimi strašily nezbedné děti. Někdo říkal, že to byla sebevražda. Mnozí však věřili, že jsme prokletí.

Elizabeth měla na místě svého posledního odpočinku sochu ptáka. Měla to být holubice, ale vinou špatných proporcí vypadala spíše jako racek. Pro Elizabeth, která vždy toužila odpoutat se od země a vyletět z hnízda, to byla příhodná pocta.

Jakou sochou asi uctí Eulalii?

Původně nás byl tucet, byly jsme Thaumasova dvanáctka. Teď nás zbylo méně, v řadě jsem stála jen já a mých sedm sester. Nemohla jsem si pomoct a napadlo mě, jestli na těch zlověstných povídačkách přece jen nebude něco pravdy. Třeba jsme něčím rozhněvaly bohy? Co když se na naši rodinu snesl temný mrak, který nás jednu po druhé zahubí? Nebo snad opravdu šlo jen o řadu strašlivých, nešťastných náhod?

Po obřadu se dal dav do pohybu a lidé se míhali kolem nás. Smuteční hosté nám přiškrceným hlasem kondolovali a já si všimla, že si dávají záležet, aby se k nám nedostali moc blízko. Možná se jen ostýchali kvůli našemu postavení. Nebo že by se báli, že něco z naší smůly ulpí i na nich? Chtěla jsem to přičíst pověrčivým řečem prosťáčků z vesnice, když vtom ke mně přistoupila naše vzdálená teta. Ústa měla stažená do napjatého úsměvu a v očích jí hrála ta samá špatně skrývaná otázka, jako všem ostatním:

Která z nás je na řadě?

2

ZATÍMCO VŠICHNI ZAMÍŘILI NA HOSTINU, JÁ V MAUZOLEU zůstala, abych se mohla s Eulalií rozloučit o samotě bez všetečných pohledů přítomných. Vrchní takler, který svou úlohu už splnil, vzal svůj kalich, svíce, slanou vodu i zlaté mince mého otce. Než se však vydal po pěšině vedoucí na pobřeží zpět do své poustevny na nejsevernějším cípu ostrova Selkirk, zastavil se přede mnou. Sledovala jsem, jak sloužící zapečeťují vstup do hrobky, vrší na ústí krypty cihly s hustě namíchanou maltou, které našim zrakům vířící hlubinu opět skryjí.

Vrchní takler pozvedl ruku v gestu, které na první pohled vypadalo jako požehnání, prsty však měl zvláštně zkroucené, spíše jako by žádal o ochranu.

Sám pro sebe.

Přede mnou.

Poté, co dav lidí kryptu opustil, se vzduch ochladil a obklopil mě jako druhý plášť. Mauzoleem se stále nesla nepříjemně nasládlá vůně kadidla, ale ani ta nemohla přebít ostrý pach soli. Na ostrově nebylo jediné místo, kde by nešlo cítit moře.

Sloužící se zafuněním vyzdvihli na své místo poslední cihlu a hučení vody utichlo.

Byla jsem sama.

Krypta byla vlastně docela obyčejnou jeskyní výjimečnou jen tím, že pod ní teče řeka, jejíž sladká voda odnášela těla zemřelých z rodu Thaumasů do moře. Každá generace nějak přispěla k její výzdobě; někdo zajistil opracování kamene rodového pohřebiště, jiní zkrášlili strop umně vyvedenou nástěnnou malbou noční oblohy. Děti z Thaumasova rodu se jednotlivá souhvězdí naučily rozeznávat dříve, než do ruky vůbec vzaly knihu. Můj pra-pradědeček začal stavět první hrobky.

Když jsme se loučili s Elizabeth – jejíž pohřeb byl o to ponuřejší, že vrchní takler jen chabě skrýval, jak odsuzuje sebevraždy –, krátila jsem si čas počítáním plaket a soch zdobících jeskyni. Jak dlouho asi potrvá, než hrobky tohle posvátné místo zcela zaplní a pro živé už nezbude místo? Já po smrti žádnou památeční sochu nechtěla. Byl snad věčný spánek pratety Clarette díky pomyšlení, že k její bustě budou vzhlížet celé generace Thaumasů, klidnější?

O tom jsem pochybovala. Mně by stačilo, kdyby mě vystrčili na moře a mé tělo vrátili soli.

„Dnes tady bylo tolik mladých mužů,“ řekla jsem a poklekla k ještě mokré zídce.

Upřímně jsem se divila, proč se s jejím stavěním vůbec obtěžovali. Kolik času asi stihne uplynout, než kryptu opět otevřou, aby dovnitř uložili další z mých sester?

„Sebastian a Stephan, bratři Fitzgeraldovi. Henry. Předák z Vasy. A taky Edgar.“

Byl to zvláštní pocit, vést s Eulalií tak jednostrannou konverzaci. Obyčejně jí bylo všude plno a nikdy neseděla v koutě. Dokázala vyprávět tak fantastické a neotřelé příběhy, že jí posluchači doslova viseli na rtech.

„Myslím, že ze všech smutečních hostů právě oni ronili největší slzy. Měla jsi s někým z nich té noci tajné dostaveníčko?“

Odmlčela jsem se a představila si Eulalii, jak se prochází po útesu, vítr se opírá do její noční košile s krajkami a stužkami a její alabastrově bílá pleť ve světle měsíce v úplňku získává namodralý nádech. Sestra by si dala záležet, aby jí to při tajné schůzce s milencem obzvláště slušelo.

Rybáři, kteří našli její tělo roztříštěné dole na skalách, si nejprve mysleli, že je to delfín, který uvízl na suchu. Doufala jsem, že pokud opravdu existuje posmrtný život, Eulalie se to nikdy nedozví. Pro její marnivost by to byla těžká rána.

„Zakopla jsi snad?“ Má slova se jeskyní nesla ozvěnou. „Nebo tě někdo strčil?“

Ta slova ze mě vylétla, než jsem si to stačila pořádně rozmyslet. O tom, jak zemřely mé starší sestry, nebylo sebemenších pochyb. Ava byla nemocná, Octavia nehody přímo přitahovala, a dokonce i Elizabeth… Přerývaně jsem se nadechla a prsty zabořila do své bohaté sukně ušité z černé kousavé vlny. Octaviina smrt ji strašlivě zasáhla. Smrt sester sice dolehla na nás na všechny, ale na Elizabeth nejvíce.

Eulalie však šla na útes sama. Nebyli žádní svědci. A rovnou se strojil pohřeb.

Na nos mi dopadla kapka vody a další smáčela mou tvář; po stěnách stékaly malé stužky. Muselo začít pršet. Dokonce i samo nebe pro Eulalii ronilo slzy.

„Budeš mi chybět.“ Kousla jsem se do spodního rtu. Slzy konečně přišly; nejprve mě začaly pálit oči a pak se stavidla otevřela. Zatímco jsem hledala slova, kterými bych mohla vyjádřit své hoře a vylít ze sebe všechnu tu beznaděj a vztek, prstem jsem na kámen kreslila zdobné písmeno E s kudrlinkami. Věděla jsem, že ani to mi ji nevrátí.

„Mám tě… mám tě ráda, Eulalie.“ Poslední slova už jsem pronesla sotva šeptem a vyběhla jsem z jeskyně ven.

Venku řádila bouře a zpěněné vlny měly bílé čepičky. Jeskyně se nacházela na druhé straně Špice, což byl výběžek ostrova Salten ostře vybíhající do moře. Zpátky domů to bylo alespoň míli, ale nikoho nenapadlo nechat tu pro mě kočár. Odhrnula jsem stranou svůj černý závoj a vyrazila na cestu.

***

„Nezapomněla jste na něco?“ zajímala se služebná Hanna, když viděla, že mířím na smuteční hostinu.

Zarazila jsem se a na zádech jsem ucítila tíhu jejího mateřského pohledu. Hned po návratu jsem se měla převléknout. Bouře mě celou promočila a já samozřejmě nechtěla jít kletbě naproti a umřít na nachlazení.

Hanna ke mně natáhla ruku a s pohledem plným očekávání mi podala dlouhou tenkou černou stužku. S povzdechem jsem si ji nechala přivázat na zápěstí, tak jako už mnohokrát. Bylo zvykem, že když někdo v domě zemřel, jeho obyvatelé si na zápěstí uvázali tmavou stuhu na znamení, že se nechtějí vydat za milovanou osobu. Smůla nás pronásledovala už tak dlouho, že pověrčiví sloužící je kolem krku uvazovali i kočkám, koním a kuřatům.

Hanna stužku zavázala na mašli, která by v jiné barvě byla moc slušivá. Celý můj šatník sestával ze smutečního oblečení a každé další šaty měly o něco tmavší odstín. Od maminčina pohřbu před šesti lety jsem na sobě neměla nic veselejšího než tmavě šedou.

Zatímco na Elizabetině pohřbu nám Hanna kolem zápěstí vázala stuhu z kousavé vlny, tentokrát zvolila saténovou. Tehdy jsme měli několik dní podrážděnou kůži na zápěstí.

Upravila jsem si knoflíčky na rukávu a řekla jsem: „Mnohem radši bych zůstala tady nahoře s tebou. Nikdy nevím, o čem se s lidmi na hostině bavit.“

Hanna mě poplácala po tváři. „Čím dříve se k nim připojíte, tím dříve bude po všem,“ řekla a já v jejích hnědých očích viděla srdečný úsměv. „Co kdybych vám před spaním postavila na skořicový čaj?“

„Děkuji, Hanno,“ odvětila jsem, stiskla jí rameno a pak jsem zamířila ke dveřím.

Jakmile jsem vkročila do modrého salónku, přiskočila ke mně Morella. „Posadíš se ke mně? Skoro nikoho tady neznám,“ svěřila se a táhla mě k divanu pod vysokými okny vyhlížejícími na útesy. Na bytelných okenních tabulkách už se jako konfety usadily dešťové kapky, ale stále nabízely nádherný výhled do krajiny. Přišlo mi zvláštní pořádat pohřební hostinu právě v salónku s výhledem na místo, odkud Eulalie spadla.

Radši bych se připojila k sestrám, ale Morelliny veliké prosebné oči mi nedaly na výběr. V podobných chvílích jsem si vždy připomněla, že je věkově mnohem blíže mně než tatínkovi.

Nikoho nepřekvapilo, když si přivedl novou nevěstu; vždyť maminka už byla pryč dlouhé roky. Všem nám bylo jasné, že časem bude chtít ještě syna. S Morellou se potkali ve městě Suseally, když tatínek musel odcestovat na pevninu. Zpátky domů se vracel zavěšený do své nové nevěsty, na které mohl oči nechat.

Mé sestry Honor, Mercy a Verity, kterým jsme přezdívali Grácie, protože se jmenovaly stejně jako tři ctnosti – čestnost, milosrdnost a pravdomluvnost –, novou mateřskou figuru přijaly s nadšením. Vždyť byly tak malé, když maminka umřela. Morella, která bývala guvernantkou, si trojici dívenek hned oblíbila. Trojčata – Rosalie, Ligeia a Lenora – a já jsme to tatínkovi přály, zato Camille se vždy načepýřila, když si někdo myslel, že je Morella jednou z Thaumasovy dvanáctky.

Zahleděla jsem se na zeď na protější straně místnosti, které dominoval veliký obraz. Byla na něm loď, kterou táhl do hlubiny kraken s běsnícíma očima. Modrý salónek ukrýval celou řadu rodinných cenností: na polici byla vyskládaná sbírka špičatých ježovek, na podstavci v rohu se vyjímala korýši obalená kotva a každičké místo, kam dosáhly sestřičky Grácie, zdobila nějaká z mušlí, které nasbíraly.

„Jsou pohřební ceremonie vždycky takové?“ zeptala se Morella a rozprostřela si bohatou sukni na sametové polštářky v barvě námořnické modři. „Tak vážné a zasmušilé?“

„Vždyť to byl pohřeb,“ připomněla jsem jí a přitom se neubránila nechápavému pohledu.

Morella si zastrčila za ucho pramen plavých vlasů a nervózně se usmála. „Já vím, jen mi nejde na mysl… proč do vody? Proč ji prostě nepohřbíte, jako se to dělá na pevnině?“

Koutkem oka jsem zahlédla tatínka. Určitě by chtěl, abych na ni byla milá a naše zvyky jí vysvětlila. Snažila jsem se v sobě pro ni najít alespoň špetku pochopení.

„Dle vrchního taklera Pontus stvořil jak naše ostrovy, tak i náš lid. Naše síla pochází z hrsti soli vytažené z mořských vln. K ní přimíchal mazanost býčího žraloka a krásu měsíční medúzy. Pak přidal věrnost mořského koníka a zvídavost sviňuchy. Když byl Pontus hotov a měl vytvarované dvě ruce, dvě nohy, hlavu a srdce, vdechl do toho výtvoru svůj vlastní život a stvořil tak Solný lid. To proto po smrti nemůžeme být pohřbeni pod zem. Odevzdají nás moři, kde jsme doma.“

Mé vysvětlení ji očividně potěšilo. „Vidíš, takhle hezky to mohli podat i na obřadu. Namísto toho pořád dokola omílali… smrt.“

Usmála jsem se. „No, byl to tvůj první smuteční obřad. Časem si na ně zvykneš.“

Morella ke mně natáhla ruku, položila svou dlaň na mou a zatvářila se soucitně. „Moc mě mrzí, že jsi jich musela přetrpět už takové množství. Na tolik bolesti a zármutku jsi příliš mladá.“

Venku se rozpršelo a Highmoor se zahalil do odstínů šedi. Běsnící moře si pohazovalo s velikými kameny u paty útesů, jako by to byly skleněné kuličky, které nosí po kapsách malí chlapci, a ozvěna těch dunivých ran se nesla po skaliskách a v ničem si nezadala s rachocením hromu.

„Co přijde teď?“

Zamrkala jsem a obrátila jsem pozornost zpátky k Morelle. „Jak to myslíš?“

Morella se kousla do rtu a nejistě se pustila do vysvětlování. „Chci říct, co teď, když ji… když její tělo navrátili soli… co budeme dělat my?“

„To je vše. Už jsme se rozloučili. Smuteční hostinou vše končí.“

Morella si netrpělivě hrála s prsty na rukou. „Já myslím, že ne. Ne tak úplně. Tvůj otec říkal něco o tom, že příštích několik týdnů musíme chodit v černém.“

„Vlastně několik měsíců. Šest měsíců chodíme v černém a dalších šest pak v tmavě šedém.“

„Celý rok?“ vydechla Morella. „Copak mám takto ponuře oblečená chodit celý rok?“ Lidé stojící poblíž její výlev slyšeli a začali se po nás otáčet. Rozmrzelá Morella alespoň měla dostatek taktu, aby se začervenala. „Jen jsem chtěla říct… Ortun mi právě dokoupil výbavu. A v ní žádné černé šaty nejsou.“ Morella si na pohřeb musela půjčit něco na sebe od Camille, i když jí nic z jejího šatníku pořádně nesedělo. Uhladila si živůtek. „Nejde mi jen o oblečení. Co ty a Camille? Obě byste měly chodit do společnosti, seznamovat se s mladými muži, prožívat první lásky.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a přemítala, jestli to myslí vážně. „Právě mi zemřela sestra. Není mi do tance.“

Venku uhodil hrom, až jsme obě nadskočily. Morella mi stiskla ruku a naše pohledy se opět setkaly. „Odpusť mi, Annaleigh, dnes nějak špatně volím slova. Chtěla jsem říct… že by si tahle rodina po všech těch tragických událostech zasloužila být zase šťastná. Truchlíte už snad celou věčnost. Není dobré se takhle pohroužit do bolesti. Mercy, Honor a malá Verity by si měly na zahradě hrát s panenkami, a ne přijímat kondolence a vést nudné společenské řeči. A Rosalie, Ligeia a taky Lenora – jen se na ně podívej.“

Trojčata se mačkala na lenošce, která byla akorát tak veliká pro dva. Držely se kolem pasu, až připomínaly velikého pavouka, a skryté za svými závoji plakaly. Nikdo se k nim neodvážil ani přiblížit, tolik zármutku z nich čišelo.

„Láme mi srdce vás všechny takhle vidět.“

Vymanila jsem ruku z jejího sevření a řekla: „Ale takhle je to zvykem, když někdo umře. Tradice nejde jen tak měnit, protože se ti nelíbí.“

„Ale co kdybychom měli důvod k radosti? Kdyby se stalo něco, co je naopak důvodem k oslavám a dává se to na odiv? Neměli bychom tomu dát přednost?“

Přistoupil k nám sloužící a nabídl nám víno. Já sklenici přijala, zato Morella zkušeně zavrtěla hlavou. Na to, že je novou paní domu na highmoorském panství, si zvykla rychle.

„To asi ano,“ odvětila jsem váhavě. Doneslo se k nám další burácení hromu. „Dnes však moc důvodů k oslavám nemáme.“

„Já myslím, že ano,“ opravila mě, naklonila se blíž a spiklenecky zašeptala: „Nový život.“ Pak si nenápadně ochranitelsky položila dlaň na břicho.

Polkla jsem doušek vína a samým překvapením jsem se málem zakuckala. „Ty jsi těhotná?“ Morella se zářivě usmála. „Ví to tatínek?“

„Ještě ne. Chystala jsem se mu to říct, ale přerušili nás rybáři, kteří přinesli zprávy o Eulalii.“

„Bude mít velikou radost. Víš, ve kterém jsi měsíci?“

„Myslím, že ve třetím,“ svěřila se a uhladila si vlasy. „Opravdu si myslíš, že bude mít Ortun radost? Dala bych cokoliv za to, abych ho zase viděla se usmívat.“

Pohlédla jsem na tatínka. Stál v kruhu svých přátel, ale byl tak ztracený ve vzpomínkách na dceru, že se vůbec nezapojoval do konverzace. Přikývla jsem. „Jsem si tím jistá.“

Morella se zhluboka nadechla. „Pak bychom si takové novinky neměly nechávat pro sebe, nemyslíš?“

Než jsem mohla cokoliv říct, přešla ke křídlu uprostřed místnosti, zvedla zvonek, který na něm ležel, a zazvonila. Místnost rázem utichla.

Když mi došlo, co má v plánu, vyschlo mi v ústech.

„Ortune?“ oslovila tatínka a vytrhla ho ze zahloubání. Hlas měla vysoký a tenoučký, úplně jako cinkání zvonku, jenž svírala v ruce.

Patřil mé matce. Našly jsme ho před lety s Camille, když jsme si hrály v podkroví. Moc se nám líbil jeho zvuk, a když maminka zeslábla tak, že už její volání nikdo v domě neslyšel, donesly jsme jí právě ten zvonek. A tak se mi při každém jeho zacinkání vracely vzpomínky na maminčino poslední těhotenství. Byl to pocit, jako by mi do hrudi narazila studená vlna.

Morella počkala, dokud se k ní manžel nepřipojí, a pak pokračovala: „Ortun a já bychom vám chtěli poděkovat, že jste přišli. Několik posledních dnů nám připadalo jako nekonečná temná noc, avšak vaše přítomnost zvěstuje první nesmělé paprsky nádherného východu slunce na obzoru.“

Morellin proslov zněl nenuceně a bylo znát, že dobře váží slova. Přivřela jsem oči. Měla ho dopředu připravený.

„Vaše vzpomínky na drahou zesnulou Eulalii naplňují naše srdce vděčností a pomáhají nám v našem zármutku najít smíření. A my s potěšením – a snad i radostí – na úsvitu nového dne chceme přivítat a zahájit novou kapitolu v životě Thaumasova rodu.“

Camille, která si na druhé straně místnosti povídala s naším strýcem, po mně střelila znepokojeným pohledem. Dokonce ani trojčata už nevypadala jako strnulé sousoší; Lenora se postavila vedle lenošky a prsty zaryla do polstrované područky.

Morella vzala manželovu dlaň do své a tu druhou si přiložila na ploché břicho. Po tváři se jí rozlil široký úsměv, pozornost přítomných jí očividně dělala dobře. „Podobně jako první ranní paprsky slunce zahání noc, stejně tak ustoupí stín zármutku u příležitosti příchodu našeho syna.“

3

„BOŽÍNKU, CO JI TO NAPADLO?“ LAMENTOVALA HANNA, zatímco mi rozepínala poslední z knoflíčků z černého jantaru vzadu na šatech. Poté, co mi pomohla s odstrojováním, si se zafuněním odhrnula z tváře lokny prokvetlé stříbrem. „Copak musela tu svoji novinku rozhlašovat zrovna dnes, v den, který měl patřit jen a jen Eulalii? Taková nestydatost!“

Camille padla naznak na mou postel, kde už na pomačkaném vyšívaném přehozu ležela Ligeia. „Nemůžu ji vystát!“ zvolala a pak posměšně vysokým hlasem Morellu napodobila: „Ve jménu boha slunce Vaipanyho, naším novým sluncem bude můj syn, můj zářivý syn, slunce mého žití, můj syn, mé slunce.“ Camille vyprskla smíchy a zabořila tvář do polštáře.

„Nebylo to úplně šťastné načasování,“ připustila Rosalie, opřela se o sloupek postele a natočila si na prst svůj červenohnědý cop. Každé z trojčat, identické ve všech směrech, mělo kaštanově hnědé vlasy, úplně jiné než my ostatní. Vždycky jsem jim je moc záviděla. Eulalie zase byla nejsvětlejší z nás všech, téměř plavovlasá. Zato já měla ze sester vlasy nejtmavší, v barvě černého salannského písku, který není k vidění nikde na světě.

Zahučela jsem na znamení souhlasu a sundala si podvazky. I když jsem tatínkovi a Morelle přála štěstí, oznámení té radostné noviny si rozhodně měla nechat na jindy. Zatímco jsem si svlékala šedivé punčochy, přemítala jsem, jakými kousky asi oplývá Morellina výbava. Pořídil jí snad tatínek šatník plný hedvábí, stužek a krajek ve snaze odehnat smůlu, která jej pronásledovala? Přetáhla jsem si přes hlavu černou noční košili z voálu a snažila se vyhnat z hlavy myšlenky na saténové spodničky a župany v barvách drahých kamenů.

„Jestli to bude syn, co z toho plyne pro nás?“ zeptala se Lenora sedící u okna. „Stane se dědicem?“

Camille se posadila. Tvář měla opuchlou od pláče, ale jantarové oči pichlavé a pohled podrážděný. „Všechno zdědím já. A po mně Annaleigh, až si pro mě kletba přijde.“

„Žádná kletba si pro tebe nepřijde,“ okřikla jsem ji. „Nech těch hloupostí.“

„Madam Morella si to nemyslí,“ podotkla Hanna a natáhla se na špičky, aby mi šaty pověsila do skříně, kde jedny vedle druhých visely další v téměř identických depresivních odstínech.

„Věří na tu kletbu?“ zajímala se Rosalie.

„Myslela jsem to, že dědit budete vy. Zaslechla jsem, jak se baví s vaší tetou Lysbette a naparuje se, že v břiše nosí budoucího vévodu.“

Camille protočila panenky. „Tak se to možná dělá na pevnině, ale ne tady u nás. Nemůžu se dočkat jejího výrazu, až jí to tatínek pořádně vysvětlí.“

Posadila jsem se na lenošku a přetáhla si přes ramena lehký přehoz. Po návratu zvenčí jsem se ještě nestačila pořádně zahřát a Morellino oznámení tomu vůbec nepomohlo.

Ligeia si pohazovala s hranatým polštářkem. „Takže tvůj manžel se stane dvacátým salannským vévodou?“

„Když budu chtít,“ upřesnila Camille. „Taky si můžu titul vévodkyně nechat pro sebe a on bude vystupovat pouze jako můj choť. Copak tě tohle Berta neučila?“

Ligeia pokrčila rameny. „Já guvernantky moc neposlouchám. Unudila bych se k smrti. Nezapomeň, že jsem se narodila jako osmá. Těžko něco zdědím.“

Já byla šestá dcera, proto jsem jí moc dobře rozuměla. Byť jsem přišla na svět jako prostřední, už teď jsem byla jako dědička druhá v pořadí. Tu noc, kdy zemřela Eulalie, jsem vůbec nemohla spát, jak mě na prsou tížila nově nabytá zodpovědnost. Erbem našeho rodu, který se nacházel snad v každé místnosti panství, byla stříbrná chobotnice držící v natažených chapadlech trojzubec, žezlo a pírko. Jedna, které jsem si nikdy dříve moc nevšímala, na mou postel najednou shlížela zvlášť významně. Co kdyby se Camille něco stalo a všechno dědictví nakonec připadlo mně? Zalitovala jsem, že jsem se namísto hře na klavír radši nevěnovala hodinám dějepisu.

To Camille mě naučila hrát. Maminka nás měla chvíli po sobě a byly jsme si tak ze všech sester věkově nejblíž, tedy s výjimkou trojčat. Narodila jsem se jen deset měsíců po ní a vyrůstaly jsme jako nejlepší kamarádky. Chtěla jsem dělat všechno, co ona. Když bylo Camille šest, maminka jí dávala hodiny na starý klavír v salónku. Sestra byla nadaná žačka a všechno, co se naučila, pak ukázala mně. Maminka s námi natrénovala všechny své oblíbené skladby upravené pro dva hráče a netrvalo dlouho a usoudila, že jsme připravené si zahrát na křídlo v modrém salónku.

Náš dům byl vždycky plný hudby a zpěvu; sestry pobíhaly sem a tam, a když jsme hrály, tancovaly na naše skladby. Na polstrované židličce přitisknutá k sestře jsem strávila nespočet odpolední, zatímco naše ruce hbitě běhaly po slonovinových klávesách. Vyměnila bych jakékoliv dokonalé sólo za příležitost zahrát si duet s ní. Bez Camille to nebylo ono, jako bych hrála jen napůl.

„Slečno Annaleigh?“

Hannin hlas mě vytrhl ze snění. Vzhlédla jsem k ní. Dívala se na mě s povytaženým obočím.

„Neříkala, jak dlouho je těhotná?“

„Morella? Tvrdila tak tři měsíce, možná víc.“

„Víc?“ ušklíbla se Camille. „Vždyť jsou svoji teprve čtyři.“

Lenora opustila své místo u okna a připojila se ke mně na lenošce. „Copak na tom sejde, Camille? Já jsem ráda, že je tady. Grácie jsou šťastné, že zase mají matku.“

„Morella není jejich matka. Ani naše. Ani zdaleka.“

„Ale snaží se,“ připustila Lenora. „Nabídla se, jestli nechceme pomoct s přípravou narozeninového plesu. Můžeme ho pojmout jako uvedení do společnosti, když už kvůli držení smutku nemůžeme jít ke dvoru.“

„Žádný bál nebude,“ připomněla jí Camille.

„Ale vždyť jsou to naše šestnáctiny!“ Rosalie se posadila a našpulila rty. „Copak si musíme upřít všechnu zábavu na celý další rok? Mě už držení smutku nebaví.“

„A tvé sestry určitě nebaví být mrtvé, ale to se nedá nic dělat!“ vyštěkla Camille, vyskočila z postele, a než jsme ji mohly zastavit, práskla za sebou dveřmi.

Rosalie zamrkala. „Co to do ní vjelo?“

Kousla jsem se do rtu. Měla jsem pocit, že bych za ní měla jít, ale na hádku s ní jsem byla moc vyčerpaná. „Chybí jí Eulalie.“

„Všem nám chybí,“ ujistila mě Rosalie.

V myšlenkách jsme se zase vrátily k sestře a místnost se zahalila do ticha. Kolem nás pobíhala Hanna. Nejprve zapálila svíce a pak ztlumila plynové lampy, které zaprskaly a zhasly. Světlo svíček vrhalo do koutů mihotavé stíny.

Lenora si přivlastnila část mého přehozu a schoulila se pod něj. „Bylo by opravdu tak špatné, kdybychom to udělaly tak, jak navrhovala Morella, a ten ples uspořádaly? Šestnáct nám je jenom jednou… Nemůžeme za to, že pořád někdo umírá.“

„Nemyslím si, že je špatné chtít oslavu, ale zkuste se vžít do Camille. Ani jedna z nás nebyla uvedena do společnosti. Dokonce ani Elizabeth s Eulalií.“

„Tak to může být náš společný ples!“ navrhla Rosalie. „A bude to velkolepé, aby všichni viděli, že Thaumasovy dcery nejsou prokleté a všechno je v nejlepším pořádku.“

„Vždyť narozeniny máme až za tři týdny. Do té doby můžeme držet smutek jako vždy a pak… ho zase odvolat,“ dodala Ligeia.

„Proč se o tom snažíš přesvědčit mě? Schválit by to přece musel tatínek.“

„Když ho o to požádá Morella, neodmítne ji.“ Rosalie se lišácky usmála. „V posteli.“

Trojčata propukla v hysterický smích. Ozvalo se zaklepání na dveře a my se utišily. Čekaly jsme, že nám tatínek přijde vynadat za to, že tropíme tolik hluku. Ale byla to Verity. Stála uprostřed chodby v noční košili, která jí byla alespoň o dvě čísla větší. Vlasy měla urousané a na tváři se jí leskly stružky slz.

„Verity?“

Sestra ke mně mlčky natáhla ruce; chtěla abych ji zvedla. Vzala jsem ji do náruče. Linula se z ní hřejivá vůně dětství. Bylo vidět, že je ospalá, ale přestože byla celá zahřátá, po holých pažích jí naskočila husí kůže. Tvář mi zabořila do krku; potřebovala utěšit.

„Co se stalo, sestřičko?“ Krouživými pohyby jsem ji hladila po zádech a na tváři cítila její dětské vlásky jemné jako ptačí peříčka.

„Můžu dneska spát u tebe? Eulalie je na mě zlá.“

Trojčata si vyměnila znepokojené pohledy.

„To víš, že můžeš, ale vzpomeň si, co jsme si říkaly na pohřbu. Vždyť víš, že Eulalie už tady není. Je teď s maminkou a Elizabeth v Salině.

Cítila jsem přikývnutí. „Ale ona mi pořád stahuje přikrývky.“ Drobnýma ručičkama mě objala kolem krku a držela se mě pevněji než mořská hvězdice při přílivu.

„Lenoro, můžeš se jít podívat na Mercy a Honor?“

Lenora cestou na chodbu líbala Verity do vlasů.

„Určitě si z tebe jen utahovaly. Je to jen hra.“

„Ale ošklivá.“

„To je pravda,“ přisvědčila jsem a odnesla ji do postele. „Dnes v noci můžeš zůstat tady. Jsi tu v bezpečí. Běž v klidu spát.“

Verity zakňourala, ale pak poslušně zavřela oči a zachumlala se do postele.

„Taky bychom měly jít,“ zašeptala Rosalie a sklouzla z mého lůžka. „Brzy nás přijde zkontrolovat tatínek.“

„Mám vás nahoru doprovodit?“ nabídla se Hanna a podala Rosalii a Ligeii každé jednu svíci.

Rosalie zavrtěla hlavou, objala ji a svíci si od ní před odchodem vzala.

„Přemýšlej, o čem jsme spolu mluvily,“ dodala Ligeia a políbila mě na tvář. „Všem by nám prospělo si od toho truchlení odpočinout.“ Pak Hannu také na dobrou noc objala a pospíšila si na chodbu.

Trojčata odmítala spát odděleně a všem tvrdila, že pohromadě se jim usíná mnohem lépe.

Hanna se opět obrátila na mě. „Také si půjdete lehnout, slečno?“

Pohlédla jsem na Verity zabořenou v mých polštářích. „Ještě ne. Teď bych neusnula.“

Hanna přešla k odkládacímu stolku a já se opět usadila na lenošku a hrála si s přehozem, který jsem měla položený přes klín. Hanna se vrátila se šálky skořicového čaje a posadila se vedle mě. Něco na jejích pohybech mě vrátilo o šest let zpět do té noci, kdy měla pohřeb maminka.

Hanna tehdy seděla přesně na tom samém místě a snažila se nás všechny utěšovat. Já byla usazená na zemi a hlavu jsem měla položenou na jejím klíně. Camille s napuchlýma červeně orámovanýma očima byla vedle mě. Elizabeth s Eulalií klečely o kousek dál a v objetí s trojčaty společně plakaly. Ava s Octavií seděly vedle Hanny a každá držela v náručí jednu ze spících Grácií. Chyběla jen Verity, která měla teprve pár dní, a tak byla s kojnou.

Tu noc ani jedna z nás nechtěla být sama.

„Byl to moc pěkný pohřeb,“ řekla Hanna, zamíchala si čaj a já se navrátila do přítomnosti. „Tolik mladých mužů. Tolik slz. Eulalii by to určitě potěšilo.“

Dala jsem si malý doušek nápoje a nechala chuť koření rozvinout na jazyku, než jsem přisvědčila.

„Dnes večer jste nějak zamlklá,“ poznamenala Hanna, když se má odmlka protáhla.

„Já jen že dnešek byl celý zvláštní. Všechno je divné, co našli její… co ji našli.“ Správná slova nějak nepřicházela, jako by to, co jsem chtěla vyjádřit, neohrabané výrazy pojmout nedokázaly. „Máš z její smrti taky tak špatný pocit?“

Hanna na mě pohlédla. „Tak je to vždycky, když zemře někdo moc mladý. Co teprve někdo tak krásný a slibný jako Eulalie.“

„Tak jsem to nemyslela. Smrt svých starších sester jsem chápala. Pokaždé to bylo strašné a smutné, ale vždy bylo jasné, jak se to stalo. Ale Eulalie… co tam vůbec dělala? Sama, a ještě k tomu potmě?“

„Vždyť přece obě moc dobře víme, že tam nemohla být sama dlouho.“

Vzpomněla jsem si na všechny ty tváře smáčené slzami. „Ale proč by se setkávali zrovna tam nahoře? Vždyť na útesy nechodila ráda ani ve dne. Měla strach z výšek. Vůbec to nedává smysl.“

Hanna zamlaskala, odložila hrnek s čajem a objala mě. Ucítila jsem vůni jejího mýdla, která už téměř vyprchala. Voněla po mléce a medu. Parfémy ani oleje do koupele nebyly nic pro ni – na to byla až příliš praktická – a její obyčejná vůně mě uklidňovala. Hlavou jsem se jí opřela o rameno, které bylo mnohem poddajnější a měkčí než dříve, a vdechovala její vůni.

Kůži vykukující z límečku propínací košile měla vrásčitou a tenkou jako papír. Hanna na highmoorském panství pracovala jako chůva už od Avina narození, vždy připravená ošetřit nám odřená kolena a utěšit nás, když nás něco rozrušilo. Její vlastní syn Fisher byl o tři roky starší než já a vyrůstal s námi. To Hanna nás zašněrovala do prvních korzetů, vyčesávala nám vlasy nahoru a osušovala nám slzy, když nám nedržely lokny. Byla s námi celé naše dětství a nikdy nám neodepřela vřelé objetí nebo pusu na dobrou noc.

„To ty jsi jí ten večer byla rozestlat?“ zeptala jsem se a vytáhla se do sedu. Napadlo mě, že by Hanna mohla být poslední, kdo Eulalii viděl živou. „Nevšimla sis něčeho zvláštního?“

Zavrtěla hlavou. „Nic mě nenapadá. Ale nezdržela jsem se dlouho. Mercy bolelo břicho a přišla poprosit o mátový čaj.“

„A co… potom? Pomáhala jsi… s tělem, že ano?“

„Samozřejmě. Stejně jako u všech vašich sester. A vaší matky.“

„Jak vypadala?“

Hanna ztěžka polkla a udělala gesto na znamení ochrany. „O takových věcech se nemluví.“

Zamračila jsem se. „Je mi jasné, že musela… muselo to být hrozné. Ale nevšimla sis něčeho nepřirozeného?“

Hanna skepticky přivřela oči. „Spadla z výšky asi sto stop a přistála na kamenech. Všechno bylo nepřirozené.“

„Omlouvám se,“ pronesla jsem poraženě. Chtěla jsem se jí ještě zeptat, jestli s přípravou sestřina těla na odevzdání moři pomáhal ještě někdo jiný, ale bylo zřejmé, že už o tom nechce mluvit.

„Musíte být unavená, holubičko,“ řekla. „Co kdybyste si zkusila jít lehnout? Třeba vám ráno bude lépe.“ Před odchodem mě políbila do vlasů a dveře za ní s tichým cvaknutím zapadly.

Nejprve jsem zkontrolovala Verity, abych se ujistila, že zase spí, a pak jsem přešla k oknu. Nějak mi to nedalo. Z mé ložnice ve třetím patře byl výhled do zahrady na jižní straně domu. V jejím středu se vyjímala veliká fontána s mramorovou sochou plachetnice a kousek vedle začínalo dekorativní zahradní bludiště.

Verity se překulila na druhý bok a zamumlala něco ze spaní. Chtěla jsem zatáhnout závěsy, když vtom jsem koutkem oka zahlédla záblesk světla. Déšť už ustal, ale temné mraky zahalily nebe a světlo hvězd do nepropustného hávu.

Světlo pocházelo z blikající lucerny nedaleko dvou okrasných keřů zastřižených do tvaru plejtváků, a když se dostalo ze zákrytu stromů, zahlédla jsem dvě lidské postavy. Menší z nich nesla lucernu, kterou pak položila kousek vedle, a usadila se na oblý okraj fontány. V jejím světle jsem rozeznala bělavý pramen vlasů. Byl to tatínek.

Co dělal v den Eulaliina pohřbu tak pozdě večer v zahradách? Sám nás přeci nabádal, ať si jdeme brzy lehnout a čas před usnutím věnujeme modlitbám k bohu moří Pontovi s přímluvou, aby sestře dopřál věčný spánek v Salině.

Druhá postava si sundala kapuci, a odhalila tak záplavu plavých kudrlin. Morella. Poplácala volné místo vedle sebe a tatínek si k ní přisedl. Netrvalo dlouho a začala se mu třást ramena. Plakal.

Morella se k němu přisunula blíž, obtočila kolem něj paži a přivinula ho k sobě. Pak k němu natáhla druhou ruku, aby ho mohla pohladit po tváři, ale to už jsem od nich odvrátila zrak. Nepotřebovala jsem slyšet, co si říkají, aby mi bylo jasné, že její slova na něj působí jako hojivý balzám. Způsob života nás ostrovanů jí sice byl cizí, ale musela jsem uznat, že jsem za její přítomnost na Highmooru ráda. Nikdo by neměl takovému zármutku čelit sám.

Odvrátila jsem se od okna, vlezla si do postele, uvelebila se přímo vedle Verity a nechala se jejím pravidelným oddychováním ukolébat k spánku.

4

PRVNÍ, ČEHO JSEM SI RÁNO U SNÍDANĚ VŠIMLA, BYLY Morelliny modré saténové šaty, kolem loktů zdobené bílou organzou. Kolem krku měla perlový náhrdelník, který v místnosti se zakrytými portréty a plné krepových věnců nešel přehlédnout a připomínal kolibříka vykládaného drahými kameny.

Morella vzhlédla od stolu obloženého tácy s jídlem, ze kterého si vybírala snídani. Jídlo se nepodávalo v nějaký přesně určený čas, každý se mohl v jídelně zastavit, kdykoliv jen chtěl.

„Dobré ráno, Annaleigh,“ pozdravila mě a nandala si na talíř zázvorový koláček namazaný máslem. „Vyspala ses dobře?“

Vlastně moc ne. Verity se celou noc převalovala a strašně sebou házela a já nemohla přestat myslet na Eulalii a na její procházku na útesech. Hlavou mi vířilo tolik myšlenek, že jsem pořádně nemohla zabrat a spánek mě přemohl až dlouho po půlnoci.

„Dobré ráno, drahoušku,“ zavolal z chodby tatínek.

Obě jsme se otočily, protože jsme myslely, že jeho slova patří nám, ale tatínek zamířil rovnou k Morelle, aby ji mohl políbit. On sám sice zvolil tmavé oblečení, ale namísto obvyklé havraní černé dal tentokrát přednost popelavě šedé.

„Jak ti to sluší,“ řekl a nechal ji otočit se kolem dokola, aby se pokochal jejím sotva znatelným bříškem.

„Myslím, že mi těhotenství svědčí.“

Štěstím celá zářila. Maminčina těhotenství se nesla ve znamení strašných ranních nevolností a obyčejně jí lékař mnohem dříve, než bylo obvyklé, nařídil pobyt na lůžku. Ava s Octavií o maminku pečovaly, a když jsem byla starší, nechaly mě pomáhat a ukázaly mi ty nejlepší oleje a masti, které jí dokázaly ulevit od bolesti.

„Nemyslíš, Annaleigh?“ zeptala se Morella.

Asi mě jen chtěla zdvořile zahrnout do konverzace.

Znovu jsem se zaměřila na její modré saténové šaty. Ne že by jí neslušely, ale druhý den po pohřbu nevlastní dcery to nebylo vhodné. „Copak se nevejdeš do žádných z Eulaliiných šatů?“

„Hmm? Ach ano, samozřejmě.“ Morella si spokojeně pohladila břicho.

„Když už na to přišla řeč,“ vložil se do toho tatínek, zatímco si na talíř nabíral uzeného sledě, „chtěli jsme to s vámi všemi probrat. Můžeš zajít pro sestry, Annaleigh?“

„Teď?“ ujišťovala jsem se s pohledem na vajíčka, která jsem si nabrala k snídani. Byla akorát tak teplá.

„Prosím?“

Napůl prázdný talíř se snídaní jsem záměrně odložila doprostřed stolu a otráveně jsem zamířila po schodech nahoru. Většina z mých sester na rozdíl ode mě nepatřila mezi ranní ptáčata. Mercy a Rosalie obyčejně spaly jako zabité.

Nejprve jsem vyrazila pro Camille.

Závěsy již měla roztažené a první šedivé ranní paprsky se odrážely od tmavě červeného nábytku v její ložnici. Překvapilo mě, že jsem sestru našla sedět u toaletního stolku. Právě si do vlasů zapínala sponku. Neměla zatím tvářenku ani růž na rty, ale na stolku měla vyrovnanou celou paletku barev a broušených lahviček s parfémy. U nohou jí ležel úplně stejný krepový přehoz, kterým bylo zahalené zrcadlo u mě. Přemítala jsem, kdy ho sundala.

„Ty už jsi po snídani?“ zajímala se.

„Tatínek nás všechny chce vidět dole. Chce nám prý něco sdělit.“

Camille se natáhla do šperkovnice a po chvíli váhání si vybrala ebenově černé náušnice. „Neříkal, o co jde?“

Posadila jsem se na lavici vedle ní a upravila si vlasy vyčesané do drdolu. Do zrcadla jsem nepohlédla už skoro týden. „Bude to mít něco společného s Morellinými modrými šaty. Eulalie by dostala hysterický záchvat, kdyby to viděla. Pamatuješ se, jak se tehdy, když zemřela Octavia, chtěla jít podívat na – co to vlastně bylo, nějaký kočovný cirkus nebo něco takového? – a tatínek nás z domu nepustil ani na krok? Řekl: ,Svůj zármutek nesmíme dávat na odiv!‘“ pokusila jsem se napodobit jeho hluboký hlas. „A to bylo několik měsíců po Octaviině smrti!“

„Eulalie potom několik týdnů trucovala.“

„A najednou je všechno jinak a my černou odložíme ani ne po týdnu? Už teď má tatínek na sobě šedou. Není to správné.“

Camille otevřela kelímek s vínovou růží na rty. „Souhlasím s tebou.“

„Určitě?“ zeptala jsem se a významně pohlédla na zrcadlo. Vzala jsem si od ní kelímek a trochu barvy mi přitom vyšplíchlo na prsty. Stékající červeň připomínala krev.

Camille si uhladila neposlušnou loknu. „Učesat se, aniž bych se viděla, mi nikdy nešlo.“

„Já bych ti pomohla. Co kdyby to Eulalie…“

Camille obrátila oči v sloup. „Copak opravdu věříš, že její duch pohlédne do zrcadla a zůstane tady uvězněný? Vždyť tenhle dům nesnášela, i když byla ještě živá. Proč by tady prosím tě zůstávala po smrti?“

Zase jsem růž na rty odložila. Neměla jsem se do čeho utřít. „Ty máš dnes ale náladu.“

Sestra mi nabídla kapesník. „Špatně jsem spala. Pořád musím myslet na ten Ligeiin hloupý komentář.“ Camille vzala druhý odstín růže a lehce si jím přetřela rty. Tvářila se provinile. „Jestli to takhle půjde dál, nikdy si manžela nenajdu.“

„To přece není pravda,“ odporovala jsem. „O nevěstě, jako jsi ty, by si všichni mohli nechat jen zdát. Jsi chytrá a stejně hezká jako Eulalie.“

Camille se ušklíbla. „Eulalii se nevyrovná žádná. Ale jestli zůstanu zavřená v tomhle ponurém domě, pohřbená pod tuctem vrstev krepové látky a černé vlněné šatovky, zůstanu na ocet. Já přece nechci pošlapat vzpomínku na Eulalii ani na žádnou z našich dalších sester, ale když budeme pokaždé, když někdo umře, držet tak dlouho smutek, můžou pak rovnou vystrojit pohřeb i nám. Jen chci… zase začít žít. A ani ty tvoje sklíčené pohledy mě nepřimějí změnit názor.“

Zvedla jsem ze země přehoz na zrcadlo a prsty zaryla do tmavé tkaniny. Nemohla jsem se na Camille zlobit. Zasloužila si být šťastná. Stejně jako my všechny. Všechny jsme snily o lepších zítřcích. Nemohla jsem sestrám mít za zlé, že by byly radši někde venku, u dvora, na koncertě nebo na bále. Všechny se toužily stát něčí nevěstou, manželkou a matkou. Co bych to byla za netvora, kdybych jim to nepřála?

V ruce jsem však stále svírala přehoz.

„Tatínek nás čeká dole,“ vyrušilo nás volání Rosalie. Ve dveřích se objevily tváře trojčat. Stály tam namačkané na sebe, až spletenec jejich rukou, nohou a copů v přízračném ranním světle na okamžik připomínal jednu jedinou groteskní bytost. Jako by nebyly tři ale jedna.

Lenora se od sester oddělila a ta zvláštní iluze se rozplynula. „Můžeš mi přivázat stuhu?“ řekla a podala Camille kus černé látky. „Rosalie je moc utahuje.“

Lenora vedle sestry přiklekla, nadzvedla svůj hustý cop a odhalila ladnou světlou šíji. Trojčata smuteční stuhy nosila uvázané kolem krku jako náhrdelník. Když jsme byly malé, Octavia nám před spaním moc ráda vyprávěla strašidelné příběhy. Vymýšlela si děsivé historky o pannách, které se soužily kvůli svým milým a steskem chřadly, o duších, skřetech, šibalech a zvěstovatelích, s nimiž obchodovali jen lidé mdlého rozumu. Octavia s Eulalií pak měly ve zvyku vkrást se k nám do pokoje a strašit nás tím, že z nás strhly přikrývky, pod kterými jsme se třásly strachy.

Mezi její oblíbené příběhy patřil jeden o dívce, která kolem krku nosila uvázanou zelenou stuhu, kterou nikdy nesundávala. Měla ji ve škole, v kostele, a dokonce i ve svůj svatební den. Svatebčané se shodli na tom, že to nevěstě moc sluší, ale nechápali, proč její krk zdobí jen docela obyčejná zelená stužka. Když odjeli na líbánky, manžel jí daroval diamantový náhrdelník, který se ve světle hvězd nádherně třpytil, a požádal ji, aby si jej o svatební noci vzala na sebe. Jen ten náhrdelník a jinak nic. Když odmítla, rozladěně odkráčel. V noci pak přece jen našel manželku spát v manželské posteli nahou – na sobě měla jen diamantový náhrdelník a zelenou stuhu. Vklouzl tedy do lože za ní a opatrně stuhu rozvázal… v tu ránu se jí hlava oddělila od těla jako setnutá a odkutálela se pryč.

Trojčata, která si tu děsivou historku obzvláště oblíbila, ji chtěla slyšet pořád dokola. Když pak Octavia zemřela, uvázaly si černou krepovou stuhu kolem krku právě jako připomínku onoho morbidního příběhu.

Když byla mašle hotová, Lenora ji ještě pootočila stranou, aby se pěkně vyjímala. „Grácie už jsou dole, ty jsme šly vzbudit jako první.“

Camille se zvedla z lavice a přehoz na zrcadlo, který jsem jí podala, zase zahodila. Blýskavý povrch zůstal odkrytý.

***

Mercy, Honor a Verity se posadily na druhou stranu jídelního stolu. Starší z dívek si pochutnávaly na vajíčkách a sledích. Verity před sebou měla misku plnou jahod se smetanou, ale netknuté je od sebe odstrčila. Všimla jsem si, že od Honor a Mercy sedí tak daleko, jak jen to jde, aniž by si musela přesednout. Zřejmě jim ještě neodpustila ten půlnoční žertík.

My nově příchozí jsme se se snídaní neobtěžovaly, protože tatínek se usadil do čela stolu a očividně se chystal zahájit svou řeč.

Šel rovnou k věci: „Po snídani na vás ve zlatém salónku čeká velkolepé překvapení.“

Zlatý salónek byla malá, formálně zařízená místnost, která sloužila pro přijímání důležitých hostů, jako byli vrchní takler nebo návštěvy ze dvora. Před mnoha lety, když u nás část léta trávil sám král s rodinou, královna Adelaide zlatý salónek používala jako obývací pokoj. Pochválila nám tehdy lesklé damaškové závěsy a maminka se zařekla, že je nikdy nevymění.

„Stalo se něco, tatínku?“ zeptala se Camille.

„Po zralé úvaze jsem se rozhodl, že nadešel čas, aby naše rodina přestala truchlit. Highmoor už se ve tmě utápí až příliš dlouho. Tímto držení smutku končí.“

„Vždyť jsme včera pohřbili Eulalii,“ připomněla jsem mu a zkřížila si ruce na prsou. „Včera.“

Ucítila jsem, jak do mě někdo pod stolem kopl. Sice jsem to nemohla dokázat, ale vsadila bych se, že to byla Rosalie.

Tatínek na mě pohlédl se zdviženým obočím. „Chápu, že se to může zdát ukvapené, ale…“

„Velmi ukvapené,“ skočila jsem mu do řeči a opět ucítila kopnutí. Tentokrát jsem si byla jistá, že to bylo Ligeia.

Tatínek si stiskl kořen nosu, jako by chtěl odehnat nastupující migrénu. „Máš snad něco na srdci, Annaleigh?“

„Jak tě něco takového vůbec mohlo napadnout? Není to správné.“

„Truchlení už jsme si všichni užili více než dost. Nadešel čas na nové začátky a já odmítám, aby byly zahaleny do stínu smutku.“

„Myslíš váš nový začátek. Tvůj a Morelly. Nic takového bys nenavrhoval, kdyby nebyla těhotná.“

Trojčata šokovaně zalapala po dechu. V Morelliných očích jsem zahlédla ublížený záblesk, ale ani to mě nezastavilo. K čertu s jejími pocity – to, co jsem chtěla říct, bylo důležitější.

„A protože řekla, že to bude syn, ty pro ni uděláš všechno, co jí na očích uvidíš. Klidně i zapomeneš na svou první rodinu. Na tu prokletou.“ To slovo ze mě vylétlo jako otrávený šíp.

Verity ze sebe štkavě vyrazila něco napůl mezi výkřikem a vzlyknutím.

„Žádná kletba neexistuje,“ okřikla mě Lenora a přiskočila k mladší sestře. „Řekni jí, že žádná není.“

„Já nechci umřít,“ naříkala Verity a převrátila misku se smetanou.

„Ty přece neumřeš,“ ujišťoval ji tatínek, který opěrky své židle svíral tak pevně, že bylo s podivem, že to dřevo vydrželo. „Annaleigh, to překročilo všechny meze. Okamžitě se omluv.“

Zvedla jsem se od stolu, přiklekla k Verity, objala ji a pohladila ji po vláskách. „Omlouvám se. Nechtěla jsem tě rozrušit. Žádná kletba není.“

Tatínkův hlas byl nepřátelský a odměřený, když mi sděloval: „Nemyslel jsem Verity.“

Pevně jsem semkla rty na znamení tichého vzdoru. Byť se mi třásla kolena, v duchu jsem si dodávala odvahu, že nesmím uhnout pohledem.

„Annaleigh,“ řekl varovně.

Počítala jsem vteřiny, jež odměřovalo tikání stříbrných hodin na krbové římse. Uběhlo jich přinejmenším dvacet, když si Camille odkašlala, aby přitáhla tatínkovu pozornost.

„Neříkal jsi, že pro nás v salónku něco máš?“

Zamnul si bradu; najednou vypadal mnohem starší. „Ano. Vlastně to byl Morellin nápad. Všechny dostanete dárek.“ Povzdechl si. „Na oslavu toho, že období smutku skončilo, jsme pozvali krejčové, které vám ušijí nové šaty. Včetně klobouku a střevíců.“

Sestry sborově vyjekly nadšením a Rosalie přiskočila nejprve k tatínkovi a pak k Morelle, aby je mohla obejmout. „Díky, díky, díky!“

Políbila jsem Verity na čelo a vytáhla jsem se na nohy odhodlaná zamířit zpátky do svého pokoje. Žádné nové oblečení jsem nechtěla. Neměla jsem v úmyslu nechat se uplatit a vyměnit staré zvyky za hedvábí a blýskavé cetky.

„Annaleigh,“ zavolal na mě tatínek a já se zastavila. „Kampak to jdeš?“

„Já nové šaty nepotřebuju, běžte beze mě.“

Zavrtěl hlavou. „Čas truchlení skončil, a to platí i pro tebe. Nebudeš přece chodit v pochmurných pohřebních šatech, zatímco my ostatní se vracíme do života.“

Zhluboka jsem se nadechla, ale ostrá slova, která se ze mě drala ven, jsem zadržet nedokázala: „Eulalie by si určitě taky moc ráda užívala života.“

Tatínek třemi rychlými kroky překonal vzdálenost, která nás dělila. Byť neměl násilnické sklony, v tu chvíli jsem se opravdu bála, že by mě mohl uhodit. Popadl mě za loket a odtáhl mě do chodby. „Okamžitě těch naschválů necháš. Jednou provždy.“

Nevím, kde se to ve mně vzalo, ale na znamení vzdoru jsem zavrtěla hlavou. „Tak si běž, začni žít ten svůj nový život, po kterém tolik toužíš. A mě nech v klidu oplakávat mé sestry.“

„Copak můžeme dělat jakoby nic, zatímco ty budeš bloumat po domě celá v černém a neustále nám to budeš připomínat?“ Odvrátil se k oknu a frustrovaně zaklel. Když se obrátil zpět, čelo mu brázdily hluboké vrásky. „Nechci se s tebou hádat, Annaleigh. Eulalie mi chybí stejně jako tobě. Stejně tak i Elizabeth, Octavia a Ava. A ze všech nejvíc pak vaše matka. Myslíš, že mě těší, že jsem půlku rodiny musel navrátit moři?“

Tatínek dosedl na nízkou lavici, která byla tak malá, že měl kolena v úrovni hrudníku. Po chvíli mi gestem naznačil, abych si k němu šla přisednout.

„Vím, že většina mužů touží po urostlých mladých synech, kteří půjdou v jejich šlépějích, převezmou rodinné statky a stanou se pokračovateli rodu, ale já byl na to, že se nám narodilo tolik dcer, vždycky pyšný. Mám tolik krásných vzpomínek na vás jedenáct, jak si s matkou zkoušíte šaty a hrajete si s panenkami. Tolik jsem ty časy miloval. Když Cecilia otěhotněla s Verity… tolik mě to překvapilo. A když potom umřela, myslel jsem, že už nikdy šťastný nebudu.“

Po nose mu skanula slza. Otřel si ji a zahleděl se na dlaždice pod našima nohama. Chodba byla vydlážděná kousky skla vyleptaného mořskou solí, které tvořilo mozaiku vln v příboji.

„Po tolika letech tragédií a smutku mám konečně šanci urvat si kousek štěstí. Nikdy to nebude jako dřív – jak by taky mohlo, když jsem o tolik přišel? Ale nemůžu si tu příležitost nechat proklouznout mezi prsty.“

Hrála jsem si s roztřepenými konci stuhy uvázané kolem zápěstí a přemohl mě pocit déjà vu. Copak mi to samé před chvílí neříkala Camille?

„Budou mít s sebou krejčí i nějaké šedivé hedvábí?“ pokusila jsem se o kompromis.

„Uvidíme, z čeho si budu moci vybrat,“ odpověděla jsem, přijala jeho pomocnou ruku a postavila se. „Ale v růžové mě neuvidíš.“

***

„Kolik?“

Table of Contents

1

2

3

4