Stacy Schiff

CLEOPATRA

Copyright © 2010 by Stacy Schiff

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company,

New York, New York, USA. All rights reserved

Translation © 2011 by Alexandra Fraisová

ISBN 978-80-249-5570-4

Obsah

TA ŽENA Z EGYPTA

MRTVÍ MUŽI NEKOUŠOU

KLEOPATRA OMÁMILA STARCE KOUZLEM

ZLATÝ VĚK NIKDY NENÍ PRÁVĚ TEĎ

MUŽ JE OD PŘÍRODY TVOREM POLITICKÝM

ČASTO JE TŘEBA PŘESMĚROVAT PLACHTY, CHCEME-LI DOPLOUT DO PŘÍSTAVU

DOSTAT SE DO ŘEČÍ PO CELÉM SVĚTĚ

POKOUTNÍ AFÉRKY A NEMANŽELSKÉ DĚTI

NEJHŘÍŠNĚJŠÍ ŽENA V DĚJINÁCH

Poděkování

Poznámky

Konečně, pro Maxe, Millii a Jo

1

TA ŽENA Z EGYPTA

„Nejcennější schopností člověka je schopnost rozeznat, čemu nevěřit.”

– EURIPIDÉS

Kleopatra VII. patří k nejslavnějším ženám, jaké kdy žily. Dvaadvacet let vládla Egyptu. Jednou své království prohrála, poté je opět získala, téměř o ně znovu přišla, vybudovala z něj impérium a nakonec ztratila úplně všechno. Jako dítě byla bohyní, v osmnácti se stala královnou, krátce nato i tím, co dnes označujeme jako celebrita. Byla objektem spekulací i uctívání, klepů i legend, a to dokonce už za svého života. Na vrcholu vlády kontrolovala v podstatě celé východní pobřeží Středozemního moře. Byla posledním velkým egyptským vládcem. Na krátký okamžik držela v rukou osud západního světa. Povila dítě ženatému muži, tři další děti měla s jiným. Zemřela v devětatřiceti letech, generaci předtím, než se narodil Kristus. Katastrofy mají schopnost pověst člověka upevnit jednou provždy, a Kleopatřin konec byl náhlý a senzační. Od té doby jitří naši fantazii. Mnoho lidí za ni promluvilo, včetně největších dramatiků a básníků; slova jí do úst vkládáme už dva tisíce let. V jednom z nejrušnějších posmrtných životů dějin se Kleopatra stala asteroidem, videohrou, klišé, cigaretou, herním automatem, striptýzovým klubem či synonymem pro Elizabeth Taylorovou. Shakespeare dal Kleopatře do vínku nekonečnou proměnlivost. Neměl tušení, jak pestré to ovšem může být.

Jméno je jasné, obrázek rozmazaný. Kleopatra je možná jednou z nejznámějších postav dějin, ale nemáme moc jasnou představu, jak doopravdy vypadala. Jako autentické můžeme přijmout pouze její portréty na mincích – vydaných za jejího života a patrně schválené jí osobně. Pamatujeme si ji z těch nesprávných důvodů. Byla to schopná suverénní jasnozřivá vládkyně, která uměla postavit vojenské loďstvo, potlačit nepokoje, upevnit měnu a zahnat hladomor. Jistý vynikající římský generál ji pochválil za to, jak chápe vojenské záležitosti. Dokonce i v době, kdy vládkyně-ženy nebyly zase takovou vzácností, Kleopatra vynikala. Byla to jediná žena starověku, která vládla sama a která sehrála významnou roli v dějinách západního světa. Držela neporovnatelně větší majetek než kdokoli ve Středomoří. A měla větší prestiž než jakákoli jiná žena jejího věku, jak si uvědomil i její královský sok, který v době, kdy sídlila u jeho dvora, volal po jejím zavraždění. (Vzhledem k jejímu postavení to však bylo neproveditelné.) Kleopatra pocházela z dlouhé linie vrahů a věrně dodržovala rodinnou tradici, ovšem na svou dobu a místo se také chovala mimořádně dobře. Přesto přežívá jako marnivá svůdkyně. A není to poprvé, co skutečně mocná žena získala podobu nestydaté a svůdné potvory.

Tak jako život každého, kdo se stal předmětem zájmu básníků, byl i ten Kleopatřin plný zklamání a útěků. Vyrůstala v nepředstavitelném luxusu, nicméně království zdědila v úpadku. Její rodina se už deset generací považovala za faraony. Ptolemaiovci byli ve skutečnosti makedonští Řekové, takže Kleopatra byla asi taková Egypťanka jako Elizabeth Taylorová. V osmnácti letech převzala Kleopatra společně s desetiletým bratrem vládu nad zemí zatíženou minulostí a s nejasnou budoucností. Kleopatru dělilo od „velké královské manželky“ Nefertiti zhruba třináct set let. Pyramidy – s nimiž Kleopatra téměř jistě seznámila Julia Caesara – už místy nesly stopy vandalů. Sfinga měla za sebou velkou opravu, která proběhla už před tisíci lety. A sláva kdysi velkého ptolemaiovského impéria vybledla. Kleopatra dospěla do světa zastíněného Římem, jenž v jejím dětství sahal až k egyptským hranicím. Když bylo Kleopatře jedenáct let, Caesar připomněl svým -li válku a nezískávají-li poklady a nadvládu nad jinými, nejsou to žádní Římané. Východní vládce, který svedl památnou bitvu proti Římu, vyjádřil názor, jenž se později potvrdil i v případě Kleopatřina osudu: Římané mají povahu vlků. Nesnášejí velké krále. Všechno, co kdy vlastnili, Římané vyplenili. Chtěli obsáhnout úplně všechno, „buď vše získat, nebo přitom zahynout“. Pro poslední bohatou zemi ve sféře římského vlivu se tedy nabízela jasná budoucnost. Egypt vynikl obratným jednáním, z valné části si zachoval autonomii. A také už do římských záležitostí stačil zasahovat sám.

Kleopatřin otec si za nehoráznou sumu zajistil oficiální uznání jako „přítel a spojenec římského lidu“. Jeho dcera později zjistila, že nestačí být přítelem tohoto lidu a jeho senátu; nejzásadnější je spřátelit se s momentálně nejmocnějším Římanem. To však bylo v pozdní republice, zmítané občanskými válkami, dost obtížné. Občanské války byly za Kleopatřiných dob v Římě docela běžné, stavěly největší římské velitele jednoho proti druhému v bojích, které byly v zásadě jen horkokrevným soupeřením osobních ctižádostí a které se dvakrát nečekaně rozhodly na egyptské půdě. Každé takové střetnutí otřáslo celým Středozemím, jež se muselo znovu rozhodnout, komu věnuje svou loajalitu a platby. Kleopatřin otec si vsadil na Pompeia Velikého, výtečného římského generála, jehož se štěstí, jak se zdálo, drželo snad napořád. Pompeius se stal patronem této rodiny. A dostal se také do občanské války proti Juliu Caesarovi zrovna ve chvíli, kdy na druhém břehu Středozemního moře nastupovala Kleopatra na trůn. Julius

Caesar ho rozdrtil ve středním Řecku, psalo se léto roku 48. Pompeius uprchl do Egypta, kde byl ovšem na tamní pláži zavražděn. Setnuli mu hlavu. Kleopatře bylo jedenadvacet let. Neměla na vybranou, musela si získat nového vládce římského světa. Udělala to však jinak než všichni ostatní „klientští“ králové, jejichž jména jsou dnes už, nikoli náhodou, zapomenuta. Následující roky se snažila obrátit nesmiřitelnou římskou vlnu ve svůj prospěch, po Caesarově vraždě změnila opět patrony a nakonec se upnula na jeho chráněnce Marka Antonia. Její vláda byla na dálku prodloužena. Příběh skončil prakticky dřív, než vůbec začal, ale Kleopatra to takto samozřejmě nevnímala. Po její smrti se Egypt stal římskou provincií. A autonomii znovu získal teprve ve 20. století n. l.

Dá se o ženě, která sdílela lože se dvěma nejmocnějšími muži své doby, říct něco dobrého? Možná ano, ale nikoli v době, kdy toto vyprávění kontroloval Řím. Kleopatra se ocitla na nejnebezpečnější křižovatce v historii: na místě, kde se střetávala žena a moc. Chytré ženy, jak varoval Euripidés o stovky let dříve, jsou nebezpečné. Jeden římský historik velmi ochotně odepsal jistou judejskou královnu jako obyčejnou figurku, aby ji o šest stran později odsoudil za bezohlednou ctižádost a ostudné uchopení moci. Své dopady mělo i méně nápadné prosazování moci. V 1. století při svatební smlouvě slibovala nevěsta, že bude věrná a bude projevovat úctu. Dále se zapřísahala, že nedá manželovi do jídla ani do pití žádný nápoj lásky. Nevíme, zda Kleopatra někdy Antonia nebo Caesara milovala, ale víme, že dělali, co chtěla. Z pohledu Říma si je oba „zotročila“. Už v tuto chvíli to bylo na pováženou: žena s autoritou znamená, že muž selhal. Když se manželky prvního římského císaře Augusta ptali, jak získala vliv nad svým mužem, měla údajně odpovědět, že toho dosáhla „bezvýhradnou ctností, konáním jen toho, co ho těšilo, nezasahováním do jeho záležitostí a především tím, že neposlouchala a nevšímala si favoritek, které v něm vzbudily vášeň“. Nemáme důvod brát její tvrzení doslova. Na druhé straně, Kleopatra byla naprosto jiného založení. Na odpočinkovém rybářském výletu pod palčivým alexandrijským sluncem bez zaváhání připomněla nejoslavovanějšímu římskému generálovi své doby, že má taky svoje povinnosti.

Římané považovali volnost a nedodržování zákonů za řecké nectnosti. Kleopatra byla proto podezřelá hned dvakrát: jednak proto, že pocházela z kultury známé svým „přirozeným nadáním ke zradě“, a jednak z toho důvodu, že žila v Alexandrii. Říman nedokázal exotiku a erotiku oddělit. Kleopatra proto byla příkladem okultního, alchymistického Východu, ztělesněním své smyslné země plné života, perverzní a originální jako její udivující řeka. Muži, kteří ji potkali, ztráceli hlavu, nebo přinejmenším přehodnotili, co měli původně v plánu. Ovládla dokonce i Plútarchovu biografii Marka Antonia. Stejně zapůsobila na historika z 19. století n. l., jenž ji ve chvíli, kdy se poprvé setkala s Caesarem, popsal jako „šestnáctiletou prostopášnici“. (Tehdy to byla jedenadvacetiletá žena, která měla jednoznačný cíl.) Kleopatra pocházela z omamné země sexu a excesu. Není těžké pochopit, proč se tedy Caesar stal dějinami, kdežto Kleopatra přímo legendou.

Pohled nám rovněž zamlžuje skutečnost, že Římané, kteří Kleopatřin příběh vyprávěli, sami neznali zvlášť dobře historii vlastní země. Někdy bychom jako Mark Twain ve Vatikánu přetékajícím skvosty k prasknutí dali přednost kopiím před originály. A to činili také klasičtí autoři. Přebírali historky od svých předchůdců, připomínali dávné zkazky. Kleopatru nadali nectnostmi jiných prostopášníků. Historie existovala proto, aby se znovu a znovu vyprávěla, živěji a poutavěji, nikoli však přesněji. V dávných textech zlosynové vždycky nosívají obzvláště vulgární nach, jedí příliš mnoho pečených pávů, voní se vzácnými parfémy a rozpouštějí perly. Bez ohledu na to, jestli jste byli hřešící, po moci lačnící egyptská královna, nebo bezohledný pirát, prosluli jste „nehoráznou výstředností“ svých doplňků. Neřest a opulence kráčely ruku v ruce, váš svět byl plný purpuru a zlata. Nepomohlo ani to, že historie se začínala mísit s mytologií a lidé se měnili v bohy. V Kleopatřině světě jste mohli spatřit pozůstatky Orfeovy harfy nebo zahlédnout vejce, z něhož se vyklubala Diova matka (to bylo ve Spartě).

Historie se nepíše jen pro budoucnost, ale také kvůli minulosti. Naše nejobsažnější zdroje se nikdy s Kleopatrou nesetkaly. Plútarchos se narodil sedmdesát šest let po její smrti. (Působil ve stejné době jako Marek, Matouš, Jan a Lukáš.) Appianus psal s odstupem více než století, Dión o více než dvě století později. Kleopatřin příběh se od naprosté většiny příběhů jiných žen liší v tom, že ho tvořili muži. A ti měli různé důvody, proč její roli spíš posilovat než oslabovat. Její vztah s Markem Antoniem byl pro ni nejdelší, ale největší vliv měl vztah s jeho rivalem Augustem. To on porazil Antonia a Kleopatru. Aby svou slávu ještě posílil, představil Římu egyptskou královnu jako nenasytnou, zrádnou, krvelačnou a mocichtivou potvoru. Nafoukl Kleopatřin obraz do nadnesených rozměrů stejně jako svoje vítězství – a zároveň tím vymazal svého skutečného nepřítele, bývalého švagra.

K mimořádně tendenčním historikům si ještě přidejme stejně mimořádně děravé záznamy. Z Alexandrie se nedochoval jediný papyrus. Nad zemí se nezachovalo takřka nic ze starodávného města. Od Kleopatry máme možná jediné psané slovo. (V roce 33 buď ona, nebo její písař podepsali královský dekret řeckým slovem ginesthó, což znamená: „Nechť se tak stane.“) Klasičtí autoři nedbali příliš na statistiku a občas ani na logiku. Příběh jednoho nejenže popírá vyprávění druhého, ale někdy si protiřečí i sama sobě. Appianus nedbá na detaily. Josephus beznadějně zanedbává chronologii. Dión dává přednost rétorice před přesností. Vynechávky jsou tak časté, až se zdají záměrné: skoro jako by tu vládlo spiklenecké mlčení. Jak je možné, že nemáme jedinou potvrzenou bystu královny Kleopatry, když v těch dobách se to dokonalými realistickými sochami jen hemžilo? Ciceronovy listy z prvních měsíců roku 44 – když Caesar a Kleopatra žili společně v Římě – nebyly nikdy publikovány. Appianus sliboval, že napíše o Caesarovi a Kleopatře víc ve svých čtyřech knihách egyptské historie, které se nedochovaly. Livius přerušil své vyprávění o století dřív, než se Kleopatra narodila. Podrobný popis jejího vzhledu máme pouze z Plútarchových poznámek. Dokonce i Lucanus končí svůj epos náhle někde v půli a zanechává Caesara lapeného v Kleopatřině paláci před vypuknutím alexandrijské války. Nejsou-li fakta, rodí se mýty, jež si historii dotvářejí po svém.

Mezery v záznamech představují jedno nebezpečí; tím druhým je pak příběh, který si na jejich místě sami vykonstruujeme. Státní záležitosti jdou stranou a nám zůstávají záležitosti srdce. Panovačná žena, zdatná v politice, diplomacii a vládnutí, hovoří plynně osmi jazyky, umí se vyjadřovat a má charisma. Kleopatra vypadá jako společný projekt římských propagandistů a hollywoodských režisérů. Stává se ztělesněním čehosi, o čem jsme vždy věděli, že existuje: mocné ženské sexuality. Načasovala si to ovšem špatně. Nejenže její historii sepsali její nepřátelé, ale navíc se tak dělo v době, kdy se naplno probouzela latinská poezie. Kleopatra tak přežila v jazyce, který jí byl nepřátelský. To jen přispívalo ke zrodu další fikce. George Bernard Shaw uvádí mezi prameny, na jejichž základě tvořil svou hru Caesar a Kleopatra, i vlastní představivost. Spousta historiků se vydala ve stopách Shakespearových, což se dá chápat, jenom je to spolehlivé asi tolik, jako když Pattonova slova vykládáme podle toho, co říkal George C. Scott.

Chceme-li restaurovat Kleopatřin obraz, musíme nejen vydolovat těch několik málo faktů, ale také odloupat nánosy mýtů a čiré propagandy. Byla to Řekyně, jejíž historii psali muži v Římě, z nichž většina byla úředníky impéria. Nevíme, jaké historické metody používali. Málokdy uváděli své zdroje. Spoléhali se z valné části na paměť. Podle moderních standardů můžeme jejich práci označit za polemiku, apologii, moralitu, bajku, opis, převyprávění, vykradení. Egypt byl sice v mnoha směrech vyspělý, avšak žádného dobrého historika světu nedal. Máme jen nepřímé zdroje. A ty jsou možná nespolehlivé, zato ale jediné, které se nabízejí. Neexistuje žádná univerzální shoda ani v nejzákladnějších podrobnostech Kleopatřina života; nevíme přesně, kdo byla její matka, jak dlouho Kleopatra žila v Římě, kolikrát byla těhotná, jestli se s Antoniem vzali, co se stalo během bitvy, jež zpečetila její osud, ani jak zemřela.¹ Snažila jsem se brát v potaz, kdo byl kdysi knihovníkem a kdo jen opisovačem, kdo byl doopravdy v Egyptě, kdo to místo nesnášel, kdo se tam narodil, kdo měl problém se ženami obecně, kdo psal s rozohněností římského přeběhlíka, kdo si chtěl vyrovnat nějaký dluh, kdo se chtěl zalíbit svému císaři a kdo si chtěl jen vylepšit svůj hexametr. (Na Lucana jsem se spoléhala jenom málo. Na scéně se ocitl sice dost brzy, ještě před Plútarchem, Appianem nebo Diónem. Byl to ovšem také básník a měl rád senzace.) Příběhy nemusejí být tendenční nebo zmatené, ale bývají často přehnané. Jak už jsem upozornila, z antiky se nám žádné holé, nepřibarvené historky nedochovaly. Cílem bylo omámit. Nesnažila jsem se vyplňovat prázdná místa, přestože občas jsem navrhla určité možnosti. Vše, co je pouze pravděpodobné, jako pravděpodobnost také zůstává. Co si vzájemně odporuje, to nijak nesrovnávám. Nejvíc ze všeho jsem se snažila ukázat kontext. Kleopatra opravdu zavraždila své sourozence, ale Héródés zavraždil vlastní děti. (Později naříkal, že je „nejnešťastnějším z otců“.) A jak nám připomíná Plútarchos, takové chování bylo mezi vládci naprosto běžné. Kleopatra nemusela být nutně krásná, avšak její bohatství – a palác – vyráželo Římanům dech. Protilehlé břehy Středozemí přistupovaly k věcem odlišně. Výzkumy o ženách v antice a helénském Egyptě, které proběhly v posledních desetiletích, nám obrázek hodně vyjasnily. Snažila jsem se také stáhnout závoj melodramatu z posledních okamžiků Kleopatřina života, jenž vede i nejstřízlivější kronikáře do slzavého údolí jako z romantického seriálu. Někdy ovšem dramatičnost má své opodstatnění. Kleopatra žila v době velkolepých poutavých osobností. Odchod největších herců doby znamenal i konec celého věku. Svět se začal hroutit.

O KLEOPATŘE TOHO sice hodně nevíme, ale spoustu toho nevěděla ani ona. Nevěděla, že žije v 1. století neboli v helénské době, což oboje je označení až z moderní doby. (Helénská doba začíná smrtí Alexandra Velikého v roce 323 a končí o 293 roků později smrtí Kleopatry. Patrně ta nejlepší definice říká, že to byla řecká éra, v níž Řekové nehráli žádnou roli.) Netušila, že je Kleopatrou VII., a to hned z několika důvodů. Třeba proto, že byla Kleopatrou v pořadí šestou. Neznala žádného Oktaviána. Muž, který ji porazil, zbavil trůnu a přivedl k sebevraždě a značně přispěl k jejímu obrazu pro budoucnost, se narodil jako Gaius Octavius. Ve chvíli, kdy významněji zasáhl Kleopatře do života, se jmenoval Gaius Julius Caesar, po svém slavném prastrýci, jejím milenci, jenž ho v poslední vůli adoptoval. Dnes ho známe jako Augusta, což je titul, který přijal až tři roky po Kleopatřině smrti. Tady se objevuje jako Oktavián, neboť dva Caesarové by byli, jako vždy, příliš.

Většina místních názvů se od antických dob změnila. Držela jsem se rozumného příkladu Lionela Cassona a volila známost před současnou přesností. Berytus se tu proto jmenuje Bejrút, zatímco Pelusium, neboli Pélúsion, jenž dnes už neexistuje a nacházel by se na východ od Port Saidu, vstupu do současného Suezského průplavu, zůstává Pelusiem. Podobně často nepoužívám přímou transliteraci, ale uvádím známější názvy. Caesarův rival tu vystupuje jen jako Pompeius, nikoli jako Gnaeus Pompeius Magnus. Caesarova zástupce označuji jako Antonia, nikoli vždy celým jménem jako Marcus Antonius. Značně se změnila i geografie, břehy se zalily mořem, močály vyschly. Alexandrie je dnes plošší, než bývala za Kleopatřina života. Dávno v ní nenajdeme starobylé rozvržení ulic a už rozhodně nezáří bělostí. Nil teče o tři kilometry dál na východ. Prach, slaný mořský vzduch a nachové západy alexandrijského slunce zůstaly však nezměněny. Lidská povaha zůstává pozoruhodně stálá a historie postupuje pořád stejně. Očitá svědectví se i dnes divoce rozcházejí.² Po více než dvou tisících letech mýtus překonal a přežil skutečnost. Všechna zde uvedená data znamenají rok před naším letopočtem, není-li uvedeno jinak.

1 Na některých aspektech osudu Caesara a Kleopatry se nemohou shodnout ani autoři fikce: Miloval ji (Händel); nemiloval ji (Shaw); miloval ji (Thornton Wilder).

2 Jak se děje odnepaměti. „Ukol prověřit tato fakta byl takřka nadlidský, neboť ti, kdo byli očitými svědky několika událostí, nevydávali o téže věci stejná svědectví, nýbrž se ve svém líčení lišili podle toho, zda stranili jedné či druhé straně, anebo byly rozdíly dány jejich vzpomínkami,“ stěžoval si Thúkýdidés téměř čtyři sta let před Kleopatrou.

2

MRTVÍ MUŽI NEKOUŠOU

„Je boží požehnání a velké štěstí, když má někdo tak málo příbuzných.”

– MENANDROS

TO LÉTO VEDLA BANDA ŽOLDÁKŮ, která tábořila v poušti pod žhavým syrským sluncem. Jako jedenadvacetiletá byla sirotkem v exilu. Poznala už obojí: nadměrné štěstí i jeho naprostý opak. Byla zvyklá na největší luxus své doby, ale nyní se nacházela tři sta kilometrů od ebenových dveří a onyxových podlah domova. Přes rok pobývala ve stanu, který stál uprostřed křovisek v poušti. Během uplynulých měsíců bojovala o život, prchala přes oblast Středního Egypta (rozkládal se mezi Memfidou na severu a Asjútem na jihu), Palestiny a jižní Sýrie a strávila nelehké léto sbíráním vojska.

Ženy v její rodině v tom docela vynikaly a nyní bylo zřejmé, že ona to zvládá taky. Přinejmenším byla natolik schopná, že nepřítel se jí vydal naproti. Nebezpečně blízko, jen kousek od pobřežní pevnosti Pelusia, na východní hranici Egypta, čekalo dvacet tisíc vojenských veteránů. To se rovnalo půlce armády, se kterou o tři století dříve dobyl Alexandr Veliký celý svět. Pozoruhodná sbírka pirátů, banditů, zločinců, vyhnanců a uprchlých otroků, kterým podle titulu velel její třináctiletý bratr. Spolu s ním zdědila egyptský trůn, on ji ovšem z království, jemuž měli vládnout společně jako manželé, vykázal. Bratrova armáda ovládala hradby Pelusia z červených cihel s masivními šestimetrovými polokruhovými věžemi. Ona tábořila dál na východ, u holého pobřeží, ve spalujícím moři jantarového písku. Blížila se bitva. Její postavení bylo přinejlepším zoufalé. Je to naposledy, co na příští dva tisíce let stojí Kleopatra VII. mimo hlavní scénu. Za několik dní vstoupí do historie, jinými slovy se postaví nevyhnutelnému, čímž dosáhne nepravděpodobného. Píše se rok 48.

Po celém Středomoří se ve vzduchu vznášelo „podivné šílenství“. Všude samá znamení, varování a výstřední řeči, všude nervózní podráždění. Člověk mohl cítit úzkost i povznesenost, moc i obavy během jediného odpoledne. Některé řeči se ukázaly jako pravdivé. Počátkem července se ke Kleopatře doneslo, že římská občanská válka – souboj, který svedl neporazitelného Julia Caesara proti nepřekonatelnému Pompeiovi Velikému – nějak zasáhne i do války její. To byla děsivá zpráva. Pokud si Kleopatra pamatovala, Římané egyptské monarchy chránili. A oni teď vděčili za svůj trůn této nové moci, jež během několika generací dobyla celé Středomoří. Pokud si také pamatovala, Pompeius býval velkým přítelem jejího otce. Skvělý generál, který dlouhá desetiletí vršil jedno vítězství na druhé, na souši i na moři, podroboval si národ po národu, v Africe, Asii i Evropě. Kleopatra i její odcizený bratr Ptolemaios XIII. byli jeho dlužníky.

Za několik dní zjistila, že vražda rukou někoho, kdo vám dluží službičku, je stejně pravděpodobná jako rukou toho, kdo patří do vaší nejbližší rodiny. Dne 28. září se Pompeius objevil u břehů Pelusia. Caesar ho sem zahnal. Pompeius zoufale hledal úkryt. Považoval za dostatečně logické, že ho přijme mladý král, jehož rodinu tolik podporoval a který mu tolik dlužil. Žádná jeho žádost nemůže být přece v dobré víře nevyslyšena. Tři regenti, kteří ve skutečnosti za mladého Ptolemaia vládli – Theodotos, jeho učitel rétoriky, Achillás, velitel vojska, a Potheinos, eunuch, který se vyšvihl do funkce správce státní pokladny – však měli jiný názor. Nečekaný příjezd Římana je donutil k ohnivým debatám a obtížnému rozhodování. Když Pompeia vyženou, udělají si z něj nepřítele. Když ho přijmou, znepřátelí si Caesara. Kdyby Pompeia zabili, nemohl by nabídnout pomoc Kleopatře, což by nejspíš udělal. A také by nemohl sám usednout na egyptský trůn. „Mrtví muži nekoušou,“ tak zněla Theodotova rada, proti níž nebylo co namítnou. Jako učitel rétoriky dokázal jednoduchým sylogismem, že si nemohou dovolit Pompeia urazit ani si z něj udělat přítele. A řekl to s úsměvem. Připravil pro Římana „ubohou lodičku“ a vzkaz s přivítáním. Pompeius ani nestačil stanout na břehu, když ho v mělkých vodách u Pelusia před očima Ptolemaiova vojska i miniaturního krále v nachových róbách ubodali k smrti a odřízli mu hlavu od těla.³

Ceasar se později pokusí dát tomu barbarskému činu nějaký smysl. Přátelé se v dobách katastrofy často mění na nepřátele, prohlásil. Stejně tak mohl poznamenat, že v dobách katastrofy se z nepřátel stávají přátelé. Ptolemaiovi poradci nechali Pompeiovi uříznout hlavu především proto, aby si získali Caesarovu přízeň. A měli snad lepší způsob, jak si naklonit neoddiskutovatelného pána středomořského světa? Podle téže logiky tito tři zjednodušili i svůj pohled na Kleopatru. V římské občanské válce – tak spalující, až přestala připomínat ozbrojený konflikt a blížila se spíše moru, záplavám a ohni – se zdálo, že se Kleopatra přiklonila na poraženou stranu.

O tři dny později se Julius Caesar vylodil v egyptském hlavním městě. Pronásledoval svého rivala. Dorazil před svým vojskem. Alexandrie byla ohromná metropole a také domov zákeřných vychytralostí, pochybné morálky a velkých krádeží.

Její obyvatelé mluvili rychle, v mnoha jazycích a všichni najednou. Bylo to město ohnivého temperamentu a neklidných, živých myslí. Caesar si dával záležet, aby projevoval radost z vítězství nad Pompeiem. Když mu však Theodotos předložil Pompeiovu tři dny sťatou hlavu, Caesar se zděšeně odvrátil. A poté se rozplakal. Pár slz bylo možná i upřímných; Pompeius býval jednu dobu nejen jeho spojencem, ale také zetěm. Jestli si Ptolemaiovi rádci mysleli, že to pochmurné přivítání Caesara zastaví, pletli se. A jestli si Caesar myslel, že Pompeiova vražda přikloní lid na jeho stranu, mýlil se také. Přinejmenším v názoru na obyvatele Alexandrie. Na břehu ho totiž očekávaly vzpoury a nikoho by tu nevítali méně než Římana, zvlášť pak takového, který přicházel s oficiálními odznaky moci. Caesar jim bude přinejmenším zasahovat do jejich věcí. Přinejhorším si je chce podrobit. Řím už teď usadil na trůn neoblíbeného krále, který – aby to bylo ještě horší – uvalil na svůj lid daně, jimiž chtěl splatit dluh za to, že se vůbec na trůnu ocitl. Místní lidé nehodlali platit za krále, kterého v prvé řadě vůbec nechtěli. Nemínili se také stát poddanými Říma. Caesar se opevnil v pavilonu v komplexu Ptolemaiova paláce, hned vedle královských doků, ve východní části města. Potyčky neustávaly, řev a bojůvky se hlasitě rozléhaly kolonádami, ale v paláci byl Caesar před veškerým neklidem bezpečně ukryt. Urychleně poslal pro posily. Potom si předvolal hádající se sourozence. Cítil se povinován vyřešit jejich spor; vždyť o nějakých deset let dříve spolu s Pompeiem lobbovali za jejich otce. Bylo v nejlepším římském zájmu, aby v Egyptě zůstala zachována stabilita, zejména když do římské pokladny měly ještě přijít velké splátky dluhů. Jak nedávno navrhl sám Caesar svému protivníkovi, je na čase, aby bojující strany „ukončily svoje tvrdohlavé chování, upustily od ozbrojeného boje a nepokoušely nadále štěstěnu“. Kleopatra a její bratr by měli nalézt společnou řeč a myslet přitom na svou zemi.

Předvolání znamenalo, že Kleopatra měla co vysvětlovat a také se co nejrychleji pokusit obhájit, ještě dřív, než bratrovi poradci podkopou její důvěryhodnost. Bratrova armáda jí navíc blokovala cestu do Egypta. Caesar sice požadoval, aby Ptolemaios armádu rozpustil, ale ten se k tomu neměl. Kdyby přesunula svoje muže k západu, přes zlatý písek k hranici a k vysokým pelusijským věžím, riskovala by bitvu. Podle jednoho svědectví navázala s Caesarem kontakt přes prostředníka. Potom však uvěřila, že je zrazena (dvořané z paláce ji v lásce neměli), a tak se rozhodla předložit svou při sama. Předtím ovšem musela vymyslet, jak proklouzne kolem nepřátelských linií, přes dobře hlídanou hranici a do obsazeného paláce, to vše tajně a živá. Kleopatra si získá pověst svými výstřednostmi, ale v první a největší politické hře musela vsadit na nenápadnost. To pro ni bylo něco zvláštního. Aby mohla začít svůj příběh vůbec psát, musela napřed proniknout do paláce.

To vyžadovalo dost přemýšlení. Plútarchos nám říká, že „neměla potuchy, jak se tam tajně dostane“, dokud ona sama – nebo někdo z její blízkosti – nedostala skvělou myšlenku. Ta ovšem vyžadovala kostýmovou zkoušku. Což zase chtělo několik mimořádně zdatných kompliců, jedním z nichž byl oddaný sicilský dvořan jménem Apollodorus. Mezi Sinajským poloostrovem, kde Kleopatra tábořila, a palácem v Alexandrii, kde vyrůstala, ležela zrádná bažina plná komárů. Tato bažinatá pláň chránila Egypt od invaze z východu. Své jméno získala podle schopnosti „spolykat“ celá vojska, což těžký písek zvládal se „zákeřnou vychytralostí“. Ptolemaiovy síly hlídaly pobřeží, kde v narychlo připraveném hrobě tlelo Pompeiovo tělo. Cestou na západ tedy hrozily buď pelusijské bažiny, odhalení, nebo silné proudy u středomořských břehů. Proto se zdálo nejrozumnější vydat se napřed k jihu, proti toku Nilu do Memfidy, a pak doplout zpátky k pobřeží, což by celé trvalo nejméně osm dní. Říční cesta rovněž nebyla bez nebezpečí; panoval tady čilý ruch a vše pečlivě hlídali obchodníci. Kleopatra nejspíš proplula po kalném Nilu v půli října, poháněna silným větrem a doprovázena komáry. Ptolemaiovi rádci mezitím prskali nad Caesarovým požadavkem. Jak se nějaký římský generál vůbec opovažuje povolávat si krále? Níže postavený by přece měl přijít za výše postaveným, což Caesar moc dobře věděl.

Po setmění Apollodorus tiše vmanévroval maličkou loďku se dvěma vesly do alexandrijského východního přístavu pod palácovou zeď. Tak blízko u břehu byla tma, nízký břeh města o kus dál ovšem ozařoval úchvatný, stodvacetimetrový maják, jeden ze zázraků starověkého světa. Zářící pilíř stál osm set metrů od Kleopatřiny loďky, na konci lidmi postavené hráze na ostrově Faros. Ani v jeho záři ovšem vidět nebyla. Chvíli předtím, než Apollodorus přirazil ke břehu, si Kleopatra zalezla do obrovského pytle z konopí nebo kůže a položila se v něm. Apollodorus pytel stočil a převázal koženou šňůrkou, pak si ho přehodil přes rameno – to je jediný údaj o Kleopatřině výšce. Za tichého šplouchání vln se vydal územím paláce, komplexem zahrad, barevných vil a kolonád, které zabíraly plochu více než 2,5 km², což představovalo čtvrtinu města. Tuto oblast Apollodorus – který určitě neproplul celou tu dálku po řece až z pouště, nýbrž plánoval královnin návrat tady – dobře znal. S Kleopatrou na rameni prošel bránou paláce a zamířil přímo do Caesarových pokojů, které vlastně patřily Kleopatře. Takových návratů nezažila historie mnoho. Ze stínů se vynořila sice nejedna královna, ale pouze Kleopatra se na scéně světového dění zjevila z hrubého pytle, do jakého by se jindy zabalily svitky papyru nebo v jakém by se přenášel menší zlatý poklad. Převleky a léčky pro ni byly zcela přirozené. Později se pokusí s jinou ženou v ohrožení vymyslet únik v rakvi.

Nevíme, jestli se z pytle nechala rozbalit před Caesarem. Každopádně nejspíš nevypadala nijak „majestátně“ (jak uvádí jeden zdroj) ani nebyla pokrytá drahokamy a zlatem (jak praví další), ba dokonce nebyla ani přijatelně učesaná. Navzdory mužské představivosti a dvěma z největších her anglické literatury se tam objevila plně oděná, v pevné dlouhé lněné tunice bez rukávů. Potřebovala jediný šperk, a sice takový, který směla z egyptských žen nosit jen ona: diadém nebo širokou bílou stuhu, což bylo označení helénského vládce. Je dost nepravděpodobné, že by se objevila před Caesarem bez takové stuhy, kterou měla ovázanou kolem čela a vzadu staženou do uzlu. Naopak máme hojně důkazů o tom, že Kleopatra „věděla, jak zapůsobit příjemně na každého“. Je obecně známo, že člověk, jenž se s ní pustil do hovoru, jí musel být okamžitě uchvácen. Toto publikum musel rozhodně zaujmout už její odvážný manévr – překvapivé zjevení mladé královny v krásně zdobených sálech jejího domova, který si Caesar nemohl tak docela podmanit. Při zpětném pohledu to musel být šok nejen osobní, ale také politický. V jediném zlomovém okamžiku se v historii zablesklo, když se nečekaně a kratičce střetly dvě civilizace, jež šly každá jiným směrem.

Julius Caesar byl věhlasný rychlým myšlením i intuicí, nedal se proto překvapit snadno. Neustále se někde objevoval dřív, než ho očekávali, ba i před poslem, který měl jeho příjezd oznámit. (Tento podzim například předběhl cestou do Egypta své legie.) Jeho úspěch se dá možná z valné části vysvětlit tím, že „byl tak rychlý a pohyboval se tak nečekaně“, je ovšem třeba říci, že málokdy se nechal něčím zaskočit, byl připravený na každou možnost a byl to přesný a předvídavý stratég. Jeho netrpělivost ho ostatně přežila až dodneška. Veni, vidi, vici sice pronesl až o rok později, ale není to snad dokonalé heslo výkonnosti? Lidskou povahu znal natolik dobře, že v rozhodující bitvě onoho léta instruoval svoje vojáky, aby oštěpy na protivníky z Pompeiových řad nevrhali, nýbrž je jimi bodali do obličeje. Ukáže se, jak sliboval, že marnivost u nich přesahuje odvahu. A měl pravdu: Pompeiovi muži si zakryli tváře a prchali. V uplynulém desetiletí Caesar překonal ty nejnemožnější překážky a dosáhl nejnečekanějších úspěchů. Nikdy se nevzpíral osudu, přesto tvrdil, že je možné štěstěnu trochu postrčit. Byl to oportunista, jenž dokázal nadělat veliké divadlo předváděním toho, jaké má štěstí. A tak se nyní před ním objevila spřízněná duše – přinejmenším v tom smyslu, že to byla žena, která se rozhodovala odvážně a byla vynalézavá.

V jiných ohledech neměla mladá egyptská královna s tímto „mužem nasyceným láskou a za zenitem“ (Caesarovi bylo dvaapadesát let) mnoho společného. Jeho milostné úspěchy byly legendární a bohaté stejně jako úspěchy na bitevním poli. V ulicích tohoto elegantního muže ostrých rysů s jiskrnýma černýma očima a výraznými lícními kostmi oslavovali jako „muže všech žen a ženu všech mužů“ – a přeháněla jenom druhá část tohoto hesla. Kleopatra byla už tři roky provdaná za svého bratra, ve všech ohledech „pouhého chlapce“, který – i kdyby ve třinácti letech už dosáhl puberty, což je v antických dobách dost nepravděpodobné – se jí navíc většinu doby pokoušel zbavit. Později glosátoři Kleopatru odepíší jako „Ptolemaiovu necudnou dceru“, „osamělou sirénu“, „zmalovanou děvku“, jejíž „necudnost přišla Řím draho“. Jenomže tato „královská hampejznice“ nejspíš v říjnu 48, kdy se objevila před Caesarem, vůbec žádné sexuální zkušenosti neměla.

Kleopatra hodlala dosáhnout především záchrany, nikoli Caesara svést. Jak mnohokrát prokázali rádci jejího bratra, nejvyšší cenou této hry byla Caesarova přízeň. Proto se musí spojit s ním, a nikoli s patronem rodiny, jehož tažení podporovala. Za těchto okolností neměla důvod předpokládat, že by jí Caesar byl příznivě nakloněn. Z jeho pohledu by bylo lepší vsadit na mladého krále, který měl armádu a důvěru obyvatel Alexandrie. Ptolemaiovi ovšem na rukou lpěla Pompeiova krev. Caesar si mohl tudíž spočítat, že v Římě by zaplatil vyšší cenu za to, kdyby se spojil s vrahy Římana, než tehdy, když pomůže bezmocné královně ve vyhnanství. Už dávno pochopil, že „každý ohnivěji bojuje proti nepřátelům, než spolupracuje s přáteli“. Přinejmenším zpočátku tedy Kleopatra mohla za život vděčit spíš tomu, že Caesar odmítl jejího bratra a neměl v lásce Ptolemaiovy rádce – nezdálo se, že by patřili k těm, kdo dokážou finance spravovat čestně –, než svým osobním kouzlům. Měla také štěstí. Jak zdůraznil jeden kronikář, někdo jiný by mohl její život vyměnit za život Pompeiův. Caesar jí klidně mohl setnout hlavu také.

Římský velitel byl ve své podstatě mírný člověk. Nečinilo mu problémy pozabíjet desítky tisíc lidí, ale proslul také projevy milosrdenství, a to dokonce i vůči krutým nepřátelům. Někdy i dvakrát. „Nic nebylo jeho srdci bližší,“ prohlásil jeden z jeho generálů, „než odpouštět prosebníkům.“ Královská, kurážná a výmluvná prosebnice se na seznamu takových osob ocitla jistě vysoko. Caesar měl také další důvod. Jako mladý muž se i on ocitl na útěku. A také on se dopustil politických chyb, jež ho přišly draho. Rozhodnutí Kleopatru vyslechnout bylo možná v té době řízeno logikou, ale vedlo k nejožehavějším okamžikům celé Caesarovy kariéry. Když se setkali, bojovala o život ona, koncem podzimu už o něj sváděli boj oba. Následující měsíce se Caesar ocitl v obležení, napadaný důmyslným nepřítelem, který mu dával ochutnat „guerillovou“ válku, ve městě, jež neznal a v němž byl ve značné menšině. Ptolemaios a alexandrijský lid si určitě zaslouží za toto obléhání pochvalu – na šest děsivých měsíců dokázali za narychlo zbudovanými hradbami uvěznit plešatícího generála a agilní mladou královnu, z nichž se stali blízcí spojenci. Tak blízcí, že počátkem listopadu Kleopatra zjistila, že je těhotná.

ZA KAŽDÝM VELKÝM ÚSPĚCHEM stojí zločin, jak se ukazuje. Ptolemaiovci byli pohádkově bohatí. Nepocházeli z rodů egyptských faraonů, na jejichž trůně seděli. Byli to Makedonci (drsný kraj rodí drsné muže, jak varoval už Hérodotos), ostatně jako i Alexandr Veliký. Několik měsíců po Alexandrově smrti se Ptolemaios – nejpodnikavější z jeho generálů, jeho oficiální ochutnávač, přítel z dětství a podle některých tvrzení i vzdálený příbuzný – zmocnil Egypta. Ptolemaiův syn předvedl vzápětí jednu z prvních ukázek rodinného nadání k divadlu, když ukradl tělo Alexandra Velikého. To mířilo do Řecka. Nebylo by ovšem, říkal si mladý Ptolemaios, když pozoroval pohřební průvod, platnější v Egyptě, a především v Alexandrii, ve městě, které velký generál před deseti lety sám založil? A tak se cesta průvodu změnila a tělo bylo vystaveno ve zlatém sarkofágu uprostřed města, jako relikvie, talisman, pomocník a pojistka. (V dobách Kleopatřina dětství byl sarkofág alabastrový nebo skleněný. Její prastrýc potřeboval tak nutně peníze, že zlatý originál vyměnil za vojáky. A za náhražku zaplatil vlastním životem.)

Legitimita ptolemaiovské dynastie spočívala na chabém spojení s nejlegendárnější postavou starověkého světa, s člověkem, s nímž se poměřovala celá řada dalších snaživců, do jehož pláště se halil i sám Pompeius a vedle jehož činů údajně i Caesar plakal z pocitu, že není dost dobrý. Ten kult měl univerzální platnost. Alexandr sehrál aktivní roli v představivosti Ptolemaiovců i Říma. Ve většině egyptských domovů se našly jeho sochy. Jeho romantický příběh byl tak silný – a 1. století historie jinak tolik nevýznamné –, až dal vzniknout i verzi, v níž byl Alexandr synem egyptského kouzelníka. Brzy se říkalo, že je spřízněn s královskou rodinou. Ptolemaiovci, jako všichni ctižádostivci, kteří respektují sami sebe, měli dar měnit výklad dějin.⁴ Nezapírali své řecké dědictví, ale jako zakladatelé dynastie si vytvořili minulost, jež potvrzovala jejich legitimitu, to byl takový dávnověký ekvivalent erbu poslaného poštou. Pravda byla taková, že Ptolemaiovci pocházeli z makedonské aristokracie, což znamená, že byli předurčeni k velkému dramatu. V důsledku této skutečnosti nikdo v Egyptě nepovažoval Kleopatru za Egypťanku. Pocházela z řady jedovatých, štěkavých, občas nespoutaných makedonských královen, které se do všeho pletou, z rodu, do něhož patřila ve 4. století i Olympia, jejímž největším přínosem světu byl její syn, Alexandr Veliký. Ostatní královny byly jen odpad.

Za hranicemi se Ptolemaiovci drželi příběhu o Alexandru Velikém, v zemi samé svou legitimitu odvozovali od domnělého spojení s faraony. Tím ospravedlňovali praxi sourozeneckých manželství, což byl přece egyptský zvyk. Mezi makedonskou šlechtou se našlo nemálo příkladů, kdy se sourozenci navzájem vyvražďovali, ale nikdy neuzavírali manželství. Tady ovšem řecké slovo „incest“ neplatilo. Ptolemaiovci dovedli tuto praxi do extrému. Z patnácti rodinných manželství představovalo deset případů sňatek mezi přímými sourozenci. Dva další Ptolemaiovci uzavřeli manželství s neteřemi nebo sestřenicemi. Mohli to dělat proto, aby se všechno zjednodušilo; uzavírání sňatků mezi sebou minimalizovalo nebezpečí, že se někdo zvenčí bude dožadovat trůnu, a také tím ubyli protivní vyženění příbuzní. Eliminoval se i problém s vybíráním vhodné nevěsty v zahraničí. Zároveň se úhledně posiloval rodinný kult a s ním i povýšené, exkluzivní postavení Ptolemaiovců. Okolnosti tedy činily ze sňatků v rámci rodiny věc lákavou. Možnost rovnat se bohům – což byl další vymyšlený prvek – z nich pak dělaly věc zcela přijatelnou. Egyptští i řečtí bohové a bohyně se přece ženili a vdávali navzájem se svými sourozenci. Lze ovšem namítnout, že Zeus a Héra zrovna nepředstavovali nejpříkladnější model manželského života.

Výsledkem nebyly jen fyzické deformity, ale také nepřehledně propletený rodokmen. Jestliže Kleopatřini rodiče byli podle všeho sourozenci, měla jenom jedny prarodiče, což byli navíc také strýc s neteří. Pokud jste si tedy vzali svého strýce, jako to udělala Kleopatřina babička, váš otec byl zároveň vaším švagrem. Sňatky v rámci jediné rodiny měly vztahy uvnitř stabilizovat, ovšem výsledek nepostrádal paradoxnost. U Ptolemaiovců byla neustále nouze o následníky, protože v této rodině se bojovalo jedem a dýkou. Příbuzenská manželství konsolidovala majetek a moc, nicméně propůjčovala nový význam výrazu sourozenecká rivalita. Ta byla ještě pozoruhodnější u příbuzných, kteří si ke svému titulu tak rádi přidávali naduté přídomky. (Oficiálně byli Kleopatra a její bratr, před kterým se snažila útěkem si zachránit život, označováni jako Theoi Néoi Filadelfoi, „Noví sourozenci milující bohy“). Bylo vzácností najít člena rodiny, jenž by nezlikvidoval jednoho či více příbuzných, Kleopatru VII. v to počítaje. Při nástupu na trůn se Ptolemaiův syn vypořádal se dvěma bratry. Jeho manželka – jež byla také jeho sestrou – zavraždila své dvě mladší děti. Jako první byla už za svého života uctívána coby bohyně, vládla nad zlatým věkem ptolemaiovských dějin. I to byl jeden z nezamýšlených důsledků sourozeneckých sňatků: v dobrém i zlém se ptolemaiovské princezny stávaly hvězdami. Kleopatřiny předchůdkyně se v každém ohledu rovnaly svým bratrům-manželům a znaly svou cenu. A uplatňovaly se čím dál důrazněji. Ptolemaiovci neprokázali budoucím historikům moc vstřícnosti, když dávali svým ženám jména: všechny královny se jmenovaly Arsinoé, Bereníké nebo Kleopatra. Rozlišit se dají lépe podle svých nepěkných činů než podle jména, ačkoli tradice ukázala, že občas zavládne zmatek i tak: žádná Kleopatra, Bereníké nebo Arsinoé neváhala otrávit manžela či zavraždit bratra, anebo rovnou vymazat veškeré připomínky na svou matku – a posléze stavět exkluzivní monumenty na památku příbuzných.

Postupem generací se tato rodina oddala tomu, co bylo nazváno „orgií plenění a vraždění“. Vedle toho bledly i jinak barvité makedonské zvyky. V tomto klanu nebylo snadné upoutat na sebe pozornost, ale Ptolemaiovi IV. se to podařilo přímo v největším rozkvětu impéria. Počátkem 3. století zavraždil svého strýce, bratra a matku. Dvořané mu zabránili v otrávení manželky tím, že to provedli sami, jakmile porodila dědice. Jedna matka za druhou tu posílala vojsko proti svému synovi. Sestry vyhlašovaly válku bratrům. Kleopatřina prababička vedla občanskou válku proti svým rodičům, a druhou potom proti svým dětem. Nikdo netrpěl tolik jako literáti, kteří museli zápolit s takřka neustávajícím proudem inaugurací, vraždění a změnou dat, jelikož s každým novým režimem začínal platit i nový kalendář a vládce obvykle změnil i svůj titul. Řezba hieroglyfů se zastavila, než se vyřeší dynastický rozbroj. Matka Bereníké II. si kdysi vypůjčila Bereníčina zahraničního manžela. Bereníké za tuto dvojí zradu dohlédla na jeho vraždu. (A setkala se nakonec se stejným osudem.) Neméně proslulá byla i Kleopatřina prababička, Kleopatra III., královna z 2. století. Byla manželkou a zároveň neteří Ptolemaia VIII. Znásilnil ji, když dospívala, v té době byl navíc ženatý s její matkou. Pohádali se, Ptolemaios zabil jejich čtrnáctiletého syna, nakrájel ho na kousíčky a v předvečer jejích narozenin je rozvěsil po branách paláce. Oplatila mu to tím, že odhalila tyto části těla veřejnosti. Obyvatelé Alexandrie šíleli vzteky. Víc ovšem překvapilo až to, co přišlo později. Asi za deset let se pár usmířil. Ptolemaios VIII. vládl osm let se dvěma královnami, střídal matku s dcerou.

Potom už byla „řezničina“ něčím docela běžným. Kleopatřin dědeček zavraždil svou manželku, čímž se zároveň zbavil své nevlastní matky. Její strýc provedl totéž, když byl sám ještě dítě. Bohužel nepochopil, že jeho oběť byla z nich dvou oblíbenější. Dav ho zlynčoval po pouhých osmnácti dnech, které strávil na trůnu. Což po dvou stoletích divočení v roce 80 ukončilo linii legitimních Ptolemaiovců. Na obzoru hrozil Řím, jenž začínal nabývat na síle, proto bylo třeba najít urychleně následníka. Ze Sýrie povolali Kleopatřina otce, Ptolemaia XII., kam ho před třiadvaceti lety poslali do bezpečí. Není jasné, zda byl vychováván k vládnutí, evidentně to však představovalo jedinou možnou volbu. Aby posílil své božské postavení a spojení s Alexandrem Velikým, přijal přídomek „Nový Dionýsos“. Říkalo se mu rovněž Aulétés, pištec, podle nástroje podobného hoboji, na který rád preludoval. K hraní jevil stejnou náklonnost jako k vládnutí, problém však spočíval v tom, že tento způsob hudby preferovaly leda tak druhořadé děvky. Miloval hudební soutěže, jenomže to mu nebránilo pokračovat v krvavých zvycích své rodiny. Avšak je třeba přiznat, že mu nic jiného nezbývalo. (Byl zbaven nutnosti zabít vlastní matku, jelikož nepocházela z královského rodu. Nejspíš to byla makedonská dvořanka.)

Mladá žena uzavřená s Juliem Caesarem v obklíčeném alexandrijském paláci nebyla tedy ani Egypťanka, ani vládkyně. A ani nepocházela z rodu Alexandra Velikého a nebyla to stoprocentní Ptolemaiovna, přestože jí byla natolik, jak jen je u makedonské aristokratky možné. Její jméno, stejně jako dědictví, bylo čistě a hrdě makedonské: „Kleopatra“ znamená v řečtině „Sláva závodu“.⁵ Nebyla dokonce ani Kleopatrou VII., jak ji pozná historie. Vzhledem k mučivé rodinné historii není ovšem divné, že někde někdo počty spletl.

Zvláštní a děsivá ptolemaiovská historie ovšem nemůže zastřít dvě věci. Jestliže byly Bereníké a Arsinoé tak zákeřné jako jejich manželé a bratři, způsobila to jejich nezměrná moc. (Tradičně zaujímaly vedle manželů a bratrů druhé místo v hierarchii, což byla tradice, kterou Kleopatra okatě přehlížela.) Kleopatra sice neměla vzor ve vládnoucí matce, ale mohla se ohlížet po bezpočtu dalších předchůdkyň, které budovaly chrámy, stavěly loďstva, vedly vojenská tažení a společně s manžely vládly Egyptu. Měla zkrátka víc vzorů ženské role na trůně než kterákoli jiná královna v dějinách. Není jasné, zda to byl důsledek všeobecného vyčerpání mužů v rodině, jak se občas tvrdí. Ostatně, ženy měly všechny důvody být vyčerpané stejně. Ale je pravda, že v dobách těsně před Kleopatrou byly ženy silnějšími osobnostmi, pokud jde o vize, ambice i intelekt.

Kleopatra se navíc objevila v době, kdy se v její zemi role žen měnila. Dávno před ní a staletí před příchodem Ptolemaiovců měly Egypťanky právo uzavírat manželství podle své volby. Postupem času se jejich svobody rozrůstaly natolik, že to ve starověkém světě nemělo obdoby. Ženy dědily rovným dílem a měly právo na vlastní majetek. Provdané ženy nepodléhaly kontrole svého manžela. Měly právo se rozvést a získat po rozvodu podporu. Dokud bývalá manželka nedostala zpátky svoje věno, měla právo bydlet v domě, který si sama vybere. Její majetek jí zůstával, nevhodný manžel ho nezískal. Zákon stál na straně manželek a dětí, jestliže manžel jednal proti jejich zájmům. Římané obdivovali, že Egypťané nenechávají malé holčičky zemřít; Říman měl povinnost vychovat jen prvorozenou dceru. Egypťanky se vdávaly později než jejich sousedky, jen polovina z nich byla ve věku, jakého nyní dosáhla Kleopatra, už vdaná. Mohly půjčovat peníze a uzavírat obchody. Sloužily jako kněžky v chrámech. Vedly soudní pře a najímaly si flétnisty. Jako manželky, vdovy i rozvedené ženy vlastnily vinice či lodě, výrobny vína nebo parfémů, stejně jako mlýny, otroky, domy i velbloudy. V ženských rukou mohla být třetina ptolemaiovského Egypta.

Tyto zvyky se natolik vzpíraly přirozenému řádu věcí, že cizince šokovaly. Zároveň právě ony umožňovaly zachovat zemi, jíž vládla velkolepá, životodárná řeka tekoucí opačně, z jihu na sever, takže Horní Egypt vznikl dole na jihu a Dolní Egypt se nacházel nahoře na severu. Nil navíc obracel i zákony přírody tím, že se rozléval v létě a ustupoval v zimě. Egypťané sklízeli v dubnu a seli v listopadu. Dokonce i veškeré pěstování bylo převrácené. Egypťané nejprve zaseli, potom zorali a zakryli semeno volnou zemí. V nenormálním království, kde se těsto hnětlo nohou a kde se psalo zprava doleva, to smysl klidně dávalo. Není divu, že Hérodotos prohlásil v díle, jež Kleopatra určitě dobře znala, že Egypťanky se vydávají na trh, zatímco jejich manželé dřepí doma u stavů. O Kleopatřině smyslu pro humor máme dostatek svědectví. Proto se snad ani nemusíme ptát, jak přijímala další Hérodotovu poznámku, že v Egyptě „ženy močí vestoje a muži vsedě“.

V další věci měl Hérodotos naprostou pravdu. „V žádné zemi nenajdeme tolik zázraků ani tolik věcí, které slovy ani vylíčit nelze,“ obdivoval se. Egypt okouzlovat svět už dávno před Ptolemaiovci. Nabízel starobylou civilizaci, bezpočet přírodních zvláštností, stavby ohromující velikosti, dva ze sedmi divů starověkého světa. (V Kleopatřiných dobách se možná lidé divili snáze, ale je pravda, že i pyramidy byly tehdy vyšší, a to o devět a půl metru.) A v pauzách mezi proléváním krve, především ve 3. století a než se dynastie začala hroutit pod vlastní zkažeností ve 2. století, Ptolemaiovci dělali čest i plánům Alexandra Velikého: v deltě Nilu postavili město, které bylo učiněný zázrak, promyšlené k dokonalosti, ač jeho obyvatelům uhlazená dokonalost chyběla. Z dálky Alexandrie oslepovala, byla to oslňující přehlídka blýskavého mramoru, nad níž trůnil maják. Její slavná silueta se ukazovala na lampách, mozaikách i dlaždicích. Architektura tohoto města připomínala straku – horečně sbírající ukázky všech možných kultur. V tomto největším středomořském přístavu zakončovaly jónské sloupy vějíře z papyru, cesty k řeckým chrámům lemovaly ohromné sfingy a sokoli, dórské hrobky zdobili krokodýlí bohové v římském hávu. „Postavena nejkrásněji na světě“ chránila Alexandrie zemi pohádkového bohatství a fantastických tvorů, oblíbenou hádanku římského světa. Muže jako Julius Caesar, který na svých cestách nikdy dřív do Egypta nevkročil, mohlo máloco překvapit víc než bystrá mladá žena, jež se vynořila z cestovního zavazadla.

NARODILA SE V ROCE 69, jako druhá ze tří dcer. Následovali ji dva bratři, za každého bude později krátce provdaná. Narodit se do rodiny Ptolemaiovců nebylo bezpečné asi nikdy, ale 1. století patřilo k dobám nejhorším. Všech pět sourozenců čekal násilný konec. Kleopatra mezi nimi vynikla tím, že si podmínky svého odchodu určila sama, což byl nemalý úspěch a z římského hlediska i důkaz velikosti. Sama skutečnost, že Kleopatra ještě žila, když Caesar přijel, svědčila o síle jejího charakteru. Už nejméně rok kula pikle, poslední měsíce s ještě větší intenzitou a koncem léta už prakticky čtyřiadvacet hodin denně. Významná je také skutečnost, že své sourozence přežila o několik desetiletí. Ani jeden z bratrů nedosáhl dospělosti.

O Kleopatřině matce nevíme v podstatě vůbec nic; zmizela ze scény už v počátcích dceřina dětství a v dívčiných dvanácti letech již nežila. Není známo, zda o ní dcera věděla víc než my. Byla to jedna z mála ptolemaiovských žen, která se z rodinného melodramatu vzdálila dobrovolně.⁶ Kleopatra V. Tryfaena byla každopádně o několik desetiletí mladší než Aulétés, její bratr nebo nevlastní bratr. Provdala se za něj krátce poté, co Aulétés nastoupil na trůn. Vzhledem k rodinným zvykům není příliš významné, že jeho teta proti jeho nárokům na trůn protestovala – odjela dokonce do Říma, aby proti němu vznesla obvinění. Na druhou stranu to vypovídá o jejích politických instinktech. Mnozí byli přesvědčeni, že Aulétés se zajímá víc o umění než o vládnutí. Jeho panování sice trvalo, s jedním přerušením, přes dvacet let, ale do historie vejde jako faraon, který hrál na píšťalu, zatímco se Egypt hroutil.

O Caesarově dětství a mládí nevíme s jistotou takřka nic, u Kleopatry je to ještě horší. A není příliš pravděpodobné, že bychom toho věděli víc, i kdyby její domov dnes neležel šest metrů pod mořem nebo kdyby bylo alexandrijské klima (ke starobylým papyrům) vstřícnější. Dětství v dávném světě moc neznamenalo, hlavní vliv měl osud a rodokmen. Osobnosti starověku se objevovaly až plně vyvinuté. Můžeme bezpečně předpokládat, že Kleopatra se narodila v alexandrijském paláci, starala se o ni chůva, první jídlo jí na kaši rozmělňoval předžvýkávač, přes dětské rtíky jí nepřešlo nic, co by neprověřil ochutnávač kvůli jedu, hrála si se skupinkou dětí šlechticů, známou jakožto „náhradní sourozenci“, která byla předurčena tvořit královský dvůr. Obklopená doprovodem byla i ve chvílích, kdy se procházela sloupořadím zdobícím cestičky palácového území, kolem fontán a rybníčků, nebo hustým porostem a zoologickou zahradou – první Ptolemaiovci chovali žirafy, nosorožce a medvědy nebo několikametrového hada. Od raného věku byla zvyklá pohybovat se mezi politiky, velvyslanci, učenci, pobíhala mezi zástupy dvorských úředníků ve fialových pláštích. Hrála si s hliněnými panenkami, pro které měla přichystané domečky s miniaturním nábytkem, dále pak s kostkami i houpacími koňmi, s kůstkami i ochočenými myšmi.

Spolu se starší sestrou byla Kleopatra vychovávaná pro trůn; Ptolemaiovci se připravovali na každou eventualitu. Pravidelně se vydávala na plavby po Nilu, do rodinného paláce u přístavu v Memfidě, aby se tam účastnila tradičních egyptských oslav, pečlivě připravených opulentních procesí rodiny, rádců a zaměstnanců. V Memfidě, pět set kilometrů proti proudu řeky, stálo posvátné město spravované hierarchií kněží. Nejhlavnějším úkolem tu byla správa smrti. Pod centrem města se táhly rozlehlé zvířecí katakomby, které lákaly poutníky. U stánků prodavači nabízeli miniaturní mumifikované krokodýly a sokoly – tyto objekty se pak doma uctívaly. Kleopatra se při takových příležitostech oblékala do obřadního roucha, avšak ještě neměla tradiční egyptskou korunu z peří či sluneční disk. Od dětství se jí dostávalo nejlepšího vzdělání dosažitelného v helénském světě, a to z rukou nejnadanějších učenců. Navíc alexandrijskou knihovnu i přilehlé muzeum měla doslova za domem.

Nejprve se začínalo seznamy: bohů, hrdinů, řek. Pak následovaly sofistikovanější úkoly. Jakou píseň pěly Sirény? Byla Pénelopé ctnostná? Kdo byl Hektorovou matkou? Propletené rodokmeny bohů činily ptolemaiovské princezně asi trochu obtíže, vedle nich bledla i jejich rodinná historie, přestože se s nimi rovnali. Kleopatra neměla hranici mezi lidským a božským určenou pevně. (Lekce ve třídě se s historií její rodiny proplétaly opět při studiu Alexandra Velikého, dalšího hlavního školního hrdiny. Kleopatra znala jeho život i pozpátku, stejně jako musela znát úspěchy i každého svého ptolemaiovského předka.) Klíčové bylo učení se zpaměti. Kteří bohové pomáhali komu? Kudy vedlo Odysseovo putování? Takové věci vtloukali učitelé Kleopatře do hlavy. V jejích dobách se to považovalo za učenost. A uniknout tomu jenom tak nemohla. Ke královskému dvoru patřili filozofové, rétoři i matematikové. Byli to nejen učitelé a sloužící, ale také intelektuální společníci a důvěryhodní rádci.