Přeložila Jitka Čupová

THIS WRETCHED VALLEY

Copyright © 2024 by Sarah Beth Durst

All Rights Reserved

Copyright © 2024 for the Czech translation by Jitka Čupová

Copyright © 2024 for Cover by Jana Lhotáková

Cover designed by Andie Reid

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN: 978-80-284-0595-3

Obsah

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

- PODĚKOVÁNÍ

Pro Adama,

s láskou a malinovou marmeládou

KAPITOLA PRVNÍ

Kiela by si nikdy nepomyslela, že se oheň dostane až ke knihovně. Matně si uvědomovala, že většina knihovníků utekla už před několika týdny, když revolucionáři obsadili palác a dosti dramatickým způsobem defenestrovali císaře. Knihovnu ale snad nechají na pokoji, říkala si. Koneckonců je přece plná knih– vysoce hořlavých a především nenahraditelných.

Říšská knihovna v Alysiu – s vysokými věžemi, vitrážovými okny a labyrintem regálů – byla klenotem Říše půlměsíčních ostrovů. Její ceněné sbírky obsahovaly spousty prastarých odborných textů, historických spisů, studií a – což bylo podle Kiely nejdůležitější – lexikonů kouzel. Do čarodějných knih měla dovoleno nahlížet jen naprostá elita, nejvyšší smetánka učenců.

Podle říšských zákonů totiž směla magii využívat jen hrstka vyvolených.

Kiela měla na starosti lexikony uložené ve třetím patře východního křídla. Posledních jedenáct let zde pracovala, spala, jedla a žila mezi regály, což možná vysvětluje, proč si při prvním závanu kouře pomyslela, že nejspíš jen zapomněla na sporáku toust.

Před pár dny začala se svým asistentem Kazimírem, řečeným Kaz, pro jistotu ukládat některé ze svých oblíbených svazků do beden opatřených kolečky, které následně přesunula na jednu z knihovních lodí, ačkoliv nikdy nevěřila, že se skutečně budou muset evakuovat. Schovaná mezi regály plnými knih, daleko od jakéhokoliv závanu politiky či násilí, to brala jako zábavnou hru: kdyby se měla ocitnout na opuštěném ostrově, které knihy by si vzala s sebou? Určitě by to byl Grimoár o práci s rostlinami, sepsaný roku 357 učenci Messembem a Canninem, a rozhodně i Manipulace s povětrnostními vzorci a Studie o vlivu kouzel na hnízdní zvyklosti papuchalků východních, což bylo fascinující a průkopnické dílo, které–

Kaz se pomocí svých listů přehoupl do uličky, kde seděla se zkříženýma nohama před hromadou knih. Byl exemplářem rostliny s názvem zelenec chocholatý, které se také říká pavoučí rostlina. Jeho tělo, dosahující rozměrů ovčáckého psa, tvořily v horní části výhradně zelené listy a v té spodní spletenec kořenů svírajících hroudu hlíny. Byl to ten nejbystřejší asistent, jakého kdy měla, ačkoliv možná ne náhodou zároveň disponoval výrazným sklonem k úzkosti. „My tady umřeme!“ poznamenal vyděšeně a listy mu při tom šustily tak, že mu bylo sotva rozumět.

„Sem k nám boje nedorazí,“ konejšila ho Kiela tónem, který si po letech práce v posvátném prostoru knihovny vypilovala k dokonalosti, a přidala další svazek na hromádku určenou do páté bedny, načež si to rozmyslela a přemístila ho na štos knih, které měla v úmyslu přibalit, jen kdyby na ně zbylo místo.

Kaz nesouhlasně zavrtěl listy. „Ale vždyť už jsou tady! Vyrazili vchodové dveře a rabují v Kinneyho sále!“

„Propána!“

Dveře do Kinneyho sálu tvořila monstrózní mosazná křídla zajištěná závorami z robustních trámů, které se používají na žebra lodních trupů.

Kiela chvíli uvažovala, kolik síly je třeba k vyražení desetimetrových dveří, načež jí došla Kazova slova a udiveně zamrkala. „Říkal jsi, že rabují?“

Očekávala, že knihovnu a její poklady povstalci uchrání před možnými škodami – to by ostatně bylo jen rozumné, ale rabování? Jsou to přece bojovníci za svobodu, ne nějaká divoká zvířata! Dokonce měla pochopení pro jejich cíle. Na Kazovo doporučení si přečetla několik pamfletů z počátku revoluce a požadavek voleb či volného přístupu k informacím se jí zdál docela sympatický...

„Severní čítárna je v plamenech!“ odpověděl Kaz. „Zapálili gobelíny a oheň se rozšířil i na svitky!“

Z té zprávy se jí udělalo nanic. Tolik starých rukopisů!

Listem ji zatahal za rukáv. „Honem, Kielo, musíme zmizet!“

Zmizet? Teď? Vždyť ještě ani nestihla–

„Jestli od tebe uslyším nějaký rostlinný vtípek, třeba že slyším trávu růst, tak jdu bez tebe,“ varoval ji.

Kiela se zvedla na nohy. Pátá bedna byla zaplněná jen z půlky. Vhodila do ní plnou náruč knih, aniž by se podívala na jejich názvy – „Už toho nech!“ naléhal Kaz, když dovnitř přihodila další štos – a pak celou bednu začala tlačit k výtahu. Jak míjela police plné nádherných knih, sevřel se jí žaludek, a tak cestou ještě popadla několik svých oblíbených titulů.

Když se ocitla u výtahu, zajela s bednou dovnitř a zavřela dvířka. Kaz stiskl tlačítko a otočil klikou, která uváděla výtah do pohybu. Ten se zakymácel a začal se spouštět dolů.

Zatímco klesali jednotlivými patry, zaslechla Kiela řinčení kovu narážejícího na kov a znovu se jí sevřely útroby. Nikdy bitvu nezažila, ale věděla, jaké zvuky se mají ozývat v knihovně, a tyhle do ní rozhodně nepatřily. Kaz se k ní přisunul blíž a ona si přála, kéž by výtah jel rychleji.

Co kdyby se zastavil na některém z podlaží, kde zuří boj?

Nebo co kdyby se zastavil nadobro?

Znovu a znovu mačkala tlačítko suterénu, jako by tím mohla výtah popohnat.

Ten však s klapáním, skřípěním a vrčením klesal stále stejně pomalu. Zápach kouře sílil. Kiela vyhlédla mřížovými dvířky ven a uviděla dým, který zahaloval stohy knih.

„Měli jsme jít raději po schodech,“ podotkl Kaz.

„S těmi knihami bychom to nezvládli,“ namítla Kiela.

„Když tady umřeme, tak nezachráníme ani jednu!“ Zachvěl se tak silně, že z něj pár listů slétlo na podlahu. „To snad ne, já opadávám!“

„Musíš myslet na něco jiného,“ poradila mu. „Duby bývají zasažené bleskem častěji než jakýkoliv jiný druh stromu. Jablka plavou na hladině, protože obsahují pětadvacet procent vzduchu. Můžeš počítat, kolikrát za vteřinu se ozve cvrček, a podle toho odvodit venkovní teplotu.“

„Až na to, že venkovní teplota je vysoká kvůli požáru,“ utrousí Kaz. „Jak rychle cvrkají, když všude kolem hoří?“

Výtah se s cuknutím zastavil v nejnižším podlaží. Kiela rozevřela mřížová dvířka, Kaz se svými úponky opřel do bedny a společnými silami ji vytlačili z kabinky.

V této hloubce, v podstatě na úrovni hladiny moře, už nebylo slyšet řinčení zbraní ani cítit zápach kouře. Místnost naplňoval pach ryb z vodního kanálu, protékajícího pod knihovnou. Celé město bylo protkáno hustou sítí kanálů, což z něj činilo jedno z nejkrásnějších měst na světě a klenot ostrovní říše. Kiela si vzpomněla, jak sem přijela jako velmi mladá, ještě než jí zemřeli rodiče, a jak na ni zapůsobily třpytivé vodní cesty, bílé ozdobné mosty, věže domů a květiny, které kvetly na všech balkonech, zkrášlovaly každé okno a lemovaly každé dveře. Na mysli jí vytanula otázka, kolik z tohoto nádherného města ještě zbývá.

S pojízdnou bednou pak pospíchala úzkou kamennou chodbou a naslouchala, zda kolem sebe neuslyší nějaký pohyb. Ozývalo se však jen šplouchání vody o kameny a rytmický zvuk kapek, které dopadaly někde poblíž. Po chvíli před sebou spatřila lodě.

Kotvily pod knihovnou a sloužily k přepravování knih vybraným zákazníkům na blízké ostrovy a zpátky. Každá z nich měla stříbrnou plachtu, pevně uvázanou kolem ráhna, a trup v barvě tmavé třešně, dostatečně široký pro přepravu beden s knihami, ale přitom dostatečně štíhlý, aby loď uřídil jediný knihovník. Sama se na jedné z těchto lodí poprvé plavila teprve až minulou zimu, aby jistému emeritnímu čaroději upoutanému na lůžko doručila kompletní sadu Cipaviiných svazků s názvem Funkce lesních duchů – mýty a skutečnost. Čarodějova hospodyně jí jako poděkování nabídla šálek čaje, který však Kiela s díky odmítla, jelikož se chtěla co nejdříve vrátit mezi své milované regály. Aspoň, že zapůjčené svazky jsou teď v bezpečí. To však byla jen slabá útěcha ve srovnání s bohatstvím vědomostí, které zůstalo v hořící knihovně.

Kiela už stihla naložit do lodě první čtyři bedny, které spočívaly pod plachtou, zajištěné proti uvolnění. Pak tam přenesla i poloprázdnou pátou bednu a také ji upevnila lanem. V lodi zbývalo místo nejméně pro tři další bedny, ale neměli už čas pro ně zajít. Kiela litovala, že knížky neroztřídila rychleji. Možná nemusela být tak vybíravá. Také ji mrzelo, že s sebou nevzala více zásob. V lodi měli jen několik džbánů vody, sklenici broskvového kompotu, pytlík fazolí a jeden menší s pekanovými ořechy. Pro Kaze vzala nádobu s čerstvou zeminou, kterou si mohl v případě potřeby dosypat, pro sebe pár kusů oblečení a pro jistotu i několik prázdných zápisníků. V její studijní kóji v knihovně však zůstala spousta osobních věcí. Teskně si vzpomněla na své staré deníky, na nejlepší sadu psacích brků, na dřevořezbu mořské panny, kterou jako malá holka dostala od rodičů. Kaz měl ale pravdu: hlavně že si zachránili vlastní kůži. A ty knihy.

Odjíždíme jen na chvíli, než se situace uklidní, utěšovala se. Pak se opět vrátíme.

Nastoupila do člunu, odvázala lano, odrazila od břehu a vytáhla bidlo sloužící k pohybu lodi vodními tunely a kanály. Plachty omotané kolem ráhna nechá spuštěné, dokud se nedostanou na volné moře.

Technicky vzato neměla oprávnění si ten člun vzít. Ani ty knihy. Nebo Kaze. Ale nebylo koho požádat a ujišťovala se, že až se později vrátí, ještě jí za to poděkují. Nešlo přece o žádnou krádež, ale o náplň její práce: starat se o knihy. Jen jsem tím... rozšířila definici svých pracovních povinností.

Proplouvala několika tunely, dokud nevyústily do otevřených městských kanálů.

„Tohle je tedy naprostá hrůza!“ poznamenal Kaz.

Nemohla než souhlasit.

Přes dým, který stoupal z mostů a věží města, nebylo vidět hvězdy a plameny vrhaly na všechno kolem strašidelné světlo. Nakyslá chuť spáleniny se jí usadila v krku a s každým dalším dechem se jí pokoušela proniknout až do plic. Její blankytně modrá pleť působila v tom nepřirozeném světle chorobně a tmavě modré vlasy nasákly pachem kouře. Jakmile vpluli do otevřených kanálů, byli z nejhoršího venku, nevyhnuli se však obrazům a zvukům smrti.

Později většinu vzpomínek na tu strašlivou noc vytěsnila z paměti: křik, mrtvoly plovoucí v kanálech a všudypřítomný strach, který ji dusil víc než kouř. Cesta kanály se zdála být nekonečná a hrozivé zvuky se nesly po vodě dokonce i poté, co se ocitli na otevřeném moři.

Jakmile byla voda pro bidlo příliš hluboká, s Kazovou pomocí zvedla ráhna se stříbřitými plachtami. Ovládat plachetnici se naučila už jako malá a při práci v knihovně pak tu a tam doručovala knihy po vodě, takže nevyšla ze cviku, díky tomu teď pro ni nebylo těžké loď ovládat. Ruce samy věděly, co je třeba, aby člun nabral vítr do plachet a rychle odplul daleko, daleko pryč.

Za zády jim hořelo velkoměsto i s jeho obyvateli (s těmi dobrými i zlými), s celou jeho historií (dobrou i zlou), i s jeho knihami a rostlinami. A Kiela najednou pochopila, že se tam už nevrátí.

Když nad mořem vyšlo slunce, růžové, žluté a plné naděje, Kiela se rozhodla dívat se dopředu, ne zpátky. V Alysiu se nenašel nikdo, komu by chyběla – což bylo samo o sobě skličující pomyšlení. Vážně nikdo?

Žila tam zcela pohlcena svou prací a až na občasné rozvážky knih nevyšla ven už... Že by to byly už roky? No ano, roky. Po ukončení školy se jednoduše přestěhovala přímo do kóje mezi regály. Bylo to tak jednodušší – nemusela ztrácet čas cestou do práce a zpět.

Ve městě neměla žádné příbuzné a spolužáky ztratila z očí – rozutekli se do svých životů a ona zapadla do rutiny toho svého. Všechna jídla – vždy čerstvě uvařená – si mohla v kteroukoliv hodinu objednat i s dovážkou. Učenci mívají často nepravidelnou pracovní dobu, a stejný režim proto platil i pro knihovníky. Stačilo poslat požadavek šachtou do přízemí a všechno za ní hezky načas dojelo nahoru. S nikým při tom nemusela přijít do kontaktu, zkrátka dokonalý systém.

Ostatní knihovníci... měli svou vlastní práci na jiných patrech a v jiných křídlech. Kiela nerada kohokoliv rušila, a nenápadně – tak nenápadně, že si to ani sama neuvědomovala – odrazovala ostatní od toho, aby rušili ji. Jak se plachetnice pohupovala na vlnách, uvědomila si, že kromě Kaze už tři týdny s nikým nepromluvila ani slovo. Poslední, s kým hovořila, byla uklízečka, kterou pokárala za to, že rozvířila prach v blízkosti obzvlášť choulostivých rukopisů.

Ne, že by ostatní neměla ráda, ale knížky měla prostě raději. Nerozčilují se, nikoho nesoudí, neposmívají se vám ani vás nezavrhují. Pozvou vás k sobě, načechrají polštáře na gauči, nabídnou vám čaj s tousty a podělí se s vámi o své srdce, aniž by na oplátku očekávaly cokoliv víc, než že od nich přijmete, co vám mohou dát.

To všechno bylo sice moc hezké, ale ona se kvůli tomuhle životu teď ocitla v poněkud svízelné situaci: kam jít, když její starý svět doslova shořel? „Kazi...“ ozvala se.

„Hmm?“

Přelétla člun pohledem a všimla si, že zelenec trčí vklíněný mezi dvě bedny, listy pečlivě omotané okolo kořenového balu. „Kazi, co to děláš?“

„Ryby žerou rostliny,“ odpověděl.

„Některé ano.“ Nebyla příliš obeznámena se stravovacími návyky ryb. Věděla, že některé druhy mají v oblibě mořské řasy, a předpokládala, že jiné se živí planktonem. Možná žerou i hmyz, kdoví? „A jiné zase loví menší rybky.“

„A ty se živí rostlinami.“

„Nejspíš jo.“

„Rostliny žere všecko,“ prohlásí Kaz, „zatímco knížky nežere skoro nic. Proto jsem se napasoval mezi ty bedny. Nikoho nenapadne hledat čerstvý, šťavnatý pažit vedle tolika mrtvých stromů, takže zůstanu mezi knížkami, dokud nedoplujeme tam, kam máme namířeno, a kde, jak doufám, nebudou ryby, ovce, krávy ani kozy.“ Při posledním slovu se zachvěl a Kielu napadlo, jestli má s kozami špatnou zkušenost, nebo o nich jen četl. Nejspíš to druhé. Vodit hospodářská zvířata do Říšské knihovny je z pochopitelných důvodů zakázáno.

„Právě o tom jsem s tebou chtěla mluvit,“ prohlásila. „Měli bychom si říct, kam vlastně poplujeme.“

„Copak... ty nemáš žádný plán?“

„Nepočítala jsem s možností, že budeme muset přece jen utéct,“ přiznala. „Nebo i kdyby jo, myslela jsem, že to bude jen na pár hodin nebo dní. Nanejvýš na týden.“ Zvažovala, že by si na některém z blízkých ostrovů mohli pronajmout loďku, třeba na Varsunu nebo na Ivě, a na pár dní se ubytovat v jednom z těch příjemných hostinců, kde s oblibou tráví dovolenou nižší šlechta.

Kaz svěsil listy, jako by nikdy neviděly vodu.

„Já taky.“

Dál pluli mlčky. Pro vyjížďku na lodi byl nádherný den – vanul jen lehký vánek, na vlnkách se mihotaly zlatavé odlesky slunce a nad hlavou jim létali racci pokřikující jeden na druhého. Ostrovy Půlměsíčního císařství – pokud to s ohledem na probíhající revoluci vůbec ještě bylo císařství – vypadaly z dálky mírumilovně, tedy když jste se neohlíželi k hlavnímu městu, kde oblohu halil kouř. Šedobílé útesy působily majestátním dojmem a rybářské vesničky s pestrobarevnými domky, veselými zahrádkami a dlážděnými uličkami byly doslova malebné. Mohli by s Kazem vplout do některého z přístavů a pak – co pak? Kiela si nemohla dovolit bydlet v hostinci déle než pár dní. Těch několik málo mincí, které si vzala s sebou, jí dlouho nevydrží. I kdyby zvládla zaplatit přístavní poplatky, žít den co den na lodi se jí nezamlouvalo.

Rozhodla se nepropadat panice. Cestou si to nechá projít hlavou a něco ji určitě napadne.

O kus dál zahlédla stádo mořských koní, kteří se zvedali a klesali spolu s vlnami. Údivem zatajila dech. Na tato zvířata, která jsou napůl koňmi a napůl rybami, je nádherný pohled.

Fascinovaně sledovala, jak cválají vodou a kopyty čeří vlny, zatímco je vpřed pohánějí silné rybí ocasy. Se svalnatými těly pokrytými šupinami připomínajícími drahokamy představovali živoucí ztělesnění krásy a síly. Jako samo moře, pomyslela si. Jeden z nich pohodil hřívou a v tříšti kapek se na okamžik objevila duha.

„Kaltrej,“ napadlo v té chvíli Kielu.

„Co prosím?“

„To je ostrov.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Kdyby ano, dost by mě to překvapilo. Je maličký a nachází se daleko odsud na severu. Neleží na žádné z námořních tras. Tamní obyvatelé využívají mořské koně, neboli merkoně, jako pomocníky při rybolovu.“

Kaz se, veden zvědavostí, zvedl ze škvíry mezi bednami a usedl na jednu z nich, aby se rozhlédl po moři. „Jak to vůbec víš? Vlastně mi to ani nemusíš říkat – četla jsi o tom v knížce, že jo?“

„Ne tak docela. Já se tam totiž narodila.“ Všimla si, jak se jí zadrhl hlas, a ztěžka polkla. Na Kaltrej si už léta ani nevzpomněla a překvapilo ji, jak ji pouhá myšlenka na návrat rozrušila.

Jakmile si to rodiče mohli dovolit, odstěhovali se odtamtud za lepším životem do hlavního města – toužili zažít, jaké to je bydlet v Alysiu, a chtěli, aby Kiela měla možnosti, jaké oni, vyrůstající na odlehlém ostrově, nikdy neměli. Bylo jí tehdy sotva devět, ale stále si pamatovala ostrov s jeho útesy, farmami a zahradami. Jediná vesnice na ostrově, zvaná též Kaltrej, měla jen tři ulice dlážděné kočičími hlavami, mlýn u vodopádu a školu, která sídlila ve staré stodole. Pamatovala si, jak ostrov vypadal při západu slunce, kdy na střechách posedávaly okřídlené kočky, a jak to za úsvitu všude vonělo čerstvě upečeným chlebem. Na jaře po celém ostrově vyrašily divoce rostoucí květiny – na útesech, na polích, dokonce i na střechách domů – a v zimě všechno přikryla vysoká pokrývka měkoučkého sněhu. Ráda tehdy usrkávala horkou čokoládu a dívala se, jak se na hladinu moře snáší sníh–

„Ehm... Kielo?“ probral ji ze zamyšlení Kaz.

„Vlastně myslím... že mi tam patří jeden dům.“ Věděla, že ho rodiče neprodali. Tak daleko od centra říše by za něj stejně moc neutržili. Otec si ho chtěl navíc ponechat pro případ, že by se tam s mámou chtěli na stáří vrátit, kdyby se jim omrzel život ve městě, ačkoliv máma byla v Alysiu až příliš spokojená, než aby se stěhovala zpátky. Jelikož žádné další příbuzné Kiela neměla, nejspíš to tedy znamenalo, že ten starý dům zdědila. „Tedy pokud se tam mezitím někdo nenastěhoval. Nebo pokud ten dům vůbec ještě stojí. Není to nic velkého, jen malá chaloupka, ale...“ Byla nádherná. V její paměti se ten domek uchoval jako krásná vzpomínka, křehká jako mýdlová bublina. Teď je asi plný netopýrů, myší a medvědů a střecha se za ta léta nejspíš propadla. „Nečekala jsem, že se tam někdy vrátím.“ Rozhodně ne sama.

„Je tam hezky?“

„Krásně. Aspoň myslím – možná se to tam změnilo.“ Já jsem se změnila. Před lety přišla o své modré copánky a purpurové pihy, a naopak získala vysokoškolský titul v oboru knihovnictví a k tomu i řadu asociálních sklonů.

„Tak dobrá,“ rozhodl Kaz. „Pojeďme tedy na ten tvůj ostrov.“

Kiela chytla vítr a nasměrovala loď na sever.

„Jen tak pro jistotu – kozy tam nechovají, že ne?“

„Na Kaltreji určitě nejsou žádná zvířata, která by se živila rostlinami,“ ujistila ho Kiela, když loď nabírala rychlost a skákala po vlnách.

„Paráda!“ zaradoval se a pak se zarazil. „Počkej – neříkáš to, jen abys mě uklidnila, že ne?“

„Jo.“

Naštvaně zabručel a vmáčkl se zpátky mezi bedny s lexikony, zatímco loď směřovala na sever, vstříc jejich budoucnosti a Kielině minulosti.

KAPITOLA DRUHÁ

Když Kiela doplula k malé zátoce ostrova Kaltrej, slunce už barvilo obzor do oranžova. Zátoka se nacházela jen míli východně od staré vesnice, schované za clonou skal a stromů. Nasměrovala loď mezi skaliska.

„Tady se určitě potopíme,“ poznamenal Kaz.

„Nehodlám tuhle loď potopit, ale zakotvit.“

V zátoce kdysi stávalo dřevěné molo, které patřilo rodině. Vzpomněla si, jak na jeho konci často dřepěla a pozorovala ryby pod hladinou. Při odlivu zde mohla spatřit kraby, kteří se proháněli po kamenech, a při přílivu plavaly kolem přístavních sloupů mořské děti, než je rodiče zavolali zpátky do moře. Spatřit mořské děti prý přináší štěstí, aspoň podle místních. Kiela si samozřejmě nebyla jistá, jestli molo ještě stojí, ale předpokládala, že by případně spustila kotvu a s Kazem by se pak přebrodili ke břehu. Nebo mohla loď prostě vytáhnout na břeh, pokud by se jí podařilo nerozbít trup o skály pod hladinou.

S rukou na kormidle navedla plachetnici kolem skal do zátoky. Kaz se pomocí úponků vyšplhal na stěžeň, aby měl lepší výhled. Slunce už bylo tak nízko, že se zátoka halila do stínů. Voda vypadala skoro až černá a stromy i skalnaté útesy ubíraly i to málo světla, které ještě zbývalo. Všude vládlo ticho, až na šplouchání vln narážejících na kamenité pobřeží a osamělý hlas ptáka sedícího na jedné z borovic. Navzdory večerním stínům však zátoka nepůsobila nijak nevlídně. Jak se do ní nořili hlouběji, měla Kiela pocit, že je stíny zahalují stejně přívětivě jako teplá deka za chladné noci.

Po chvíli spatřila staré kotviště, které stálo přesně na tom místě, kde si ho pamatovala. Oproti její vzpomínce však nyní bylo o dost chatrnější. Zhruba třetina latí mu chyběla, takže působilo jako děravý úsměv starce. Naštěstí tu dosud stály sloupky, stále pevné, i když obalené chaluhami.

Za pomoci bidla navedla člun k molu, přehodila lano přes pachole, přitáhla k němu loď a uvázala lodní uzel.

Vzpomněla si, jak ji právě na tomhle molu matka učila tuto smyčku vázat. Připadalo jí, jako by to bylo včera a zároveň hrozně dávno. Když měla loď zajištěnou, přelezla bedny, stáhla plachtu a lanem ji pevně přitáhla k ráhnu.

Kaz seděl na jedné z beden a kritickým okem si měřil molo. „Po tomhle teda chodit nebudu.“

„Chceš si radši zaplavat?“

„Nejraději bych zůstal v lodi.“

Kiela si povzdechla a promnula si oči. Ani si nepamatovala, kdy se cítila tak hrozně vyčerpaná. Nejednou strávila celou noc nad knížkou, ale nikdy pak nebyla tak unavená jako teď. Po strastiplném útěku a celodenní plavbě si připadala jako stará kniha se zvlněnými stránkami a popraskaným hřbetem.

„Můžu tě přenést.“

Po chvíli mlčení odpověděl: „To je nedůstojné.“

„Kdo myslíš, že by se ti tady posmíval? To křoví?“

Kdyby měl oči, Kiela by očekávala, že je obrátí v sloup. „No tak dobře, tak mě teda přenes. Ale nikomu o tom neřekneš.“

„A komu bych to asi tak říkala? Nikoho tady neznám a ani o to nestojím.“ Uchopila ho do dlaní, opatrně, aby neopadala hlína, která mu ulpívala na obnažených kořenech. Připadalo jí, jako by měla v rukou velmi baculaté a velmi listnaté batole. Kaz jí ovinul úponky kolem ramen a nespokojeně zamručel, když si ho maličko nadhodila, aby se jí lépe nesl. „Budeme se držet stranou a vyhýbat se problémům,“ řekla. „S trochou štěstí si nikdo z místních ani nevšimne, že jsme tady.“

Špičkou chodidla poklepala na nejbližší dřevěnou laťku. Zdálo se, že je bezpečná. Opatrně na ni přenesla váhu a oddechla si, když dřevo neprasklo. Kaz se jí držel tak křečovitě, že měla celá záda pokrytá jeho listy. Opatrně překračovala z jedné latě na druhou a každou z nich nejprve zkusila, než na ni dostoupla plnou váhou. Po hodné chvíli konečně vkročila na břeh.

Jakmile byli na souši, Kaz jí slezl z náruče, protřepal si listy a začal si je úponkem upravovat. Vypadal při tom trochu jako kočka, která si olizuje srst. „O tomhle už nikdy nebudeme mluvit.“

„To se rozumí,“ přisvědčila.

Pak se podívala k zelenému porostu před sebou. Kdysi tam vedla cesta po schodech vytesaných do skály, ale teď viděla jen spleť popínavých rostlin, jejichž šlahouny se kaskádovitě vlnily z kopce. Zamračeně popošla blíž, a když odkopla pár zelených výhonků stranou, objevil se pod nimi první schod.

„Našla jsem to!“

„A co jsi jako našla?“ zabručel Kaz.

„Cestu domů.“ Cítila, jak v ní to slovo rezonuje.

Krok za krokem stoupala s Kazem za sebou nahoru a zprůchodňovala cestu, jak se dalo. Někdy se jí podařilo odkrýt jen kousek schodu sotva tak velký, aby se na něj dalo došlápnout, ale zvládli to. Když vystoupali až k vrcholu, slunce už bylo za obzorem.

Na kopci na ně čekala chaloupka zahalená do stříbřitě šedého soumraku. Kiela si přála zažít pocit, že je konečně doma, že jsou v bezpečí a že odteď už bude všechno dobré. Ale domek byl téměř stejně zarostlý vegetací jako schody, takže se vůbec nedalo rozeznat, kde končí stěny a začíná okolní zeleň. Starý domov byl zjevně jen krůček od chvíle, kdy ho příroda pohltí docela.

„Vypadá to dobře,“ zhodnotil situaci Kaz.

„A pak kdo z nás tady lže,“ podotkla Kiela.

„Má to střechu. A zdi.“

V tom měl pravdu – mohlo to být horší.

Najednou kdesi blízko zahoukala sova. Kiela polekaně nadskočila a Kaz se jí okamžitě schoval za záda. Pro uklidnění se párkrát dlouze nadechla. Nevypadalo to, že by v domě někdo bydlel, což bylo dobře. Klidně tu mohli narazit na nějaké tuláky. Nebo i nové majitele, pokud by se místní rozhodli, že dům zůstal nadobro opuštěný a není, kdo by se do něj vrátil. Těžko však odhadnout, kolik myší, ptáků nebo jiných zvířátek se v prázdné chalupě mezitím usídlilo.

Litovala, že nedorazili za světla, aby se tam mohla lépe porozhlédnout.

„Půjdeme dovnitř?“ navrhl Kaz.

Ano. Možná. Nebo radši ne. Měla chuť vrátit se na loď, odplout zpátky do Alysia a usadit se ve své příjemné, teplé a bezpečné kóji mezi stohy knih, kde ví, co může očekávat od každé noci a každého dne. Pokud vstoupí do chalupy, co tam najde? A co by se stalo, kdyby tam nevstoupila? Nesnášela, když netuší, jaké rozhodnutí je správné.

Nebylo nakonec hroznou chybou sem jezdit?

Znovu se ozvalo soví houkání.

„Tak pojďme,“ odhodlala se nakonec a oba se vydali ke dveřím.

Kráčet k pootevřeným dveřím pro ni bylo jako blížit se k tlamě dřímající šelmy. Nohou odstrčila hromádku listí nafoukaného u vchodu a ramenem se opřela o dveře. Hlasitě zaskřípaly, jako by s nimi už léta nikdo nepohnul, což bylo docela dobře možné.

Vstoupila do chalupy a zastavila se, aby počkala, až si oči zvyknou na šero. V posledních záchvěvech dne pronikalo dovnitř jen slabé, šedavé světlo prosvítající několika málo okny, která nebyla zarostlá šlahouny. Matně rozpoznávala tvary: tohle jsou asi židle a tady stůl. Porovnávala obrysy předmětů se svými vzpomínkami a s překvapením zjišťovala, že jsou jí povědomé jako napůl zapomenutá stará pohádka. Kamna na dřevo bývala... ano, támhle jsou, krčí se jako obluda, které ze zad vyrůstá komín. V předním rohu stávala pohovka, na níž jako malá spávala, a vzadu byly dveře do ložnice rodičů. Po její levici by měl za stolem stát kuchyňský kout s dřezem a oknem do zahrady. V té tmě ho však neviděla a připadalo jí, jako by vstoupila do fantaskního snu, v němž tma překrývá útržky vzpomínek. Zajímalo ji, co si o chalupě myslí Kaz. „Kdybys chtěl, můžeme přenocovat na lodi a ráno si to tady prohlídneme,“ nabídla mu.

„Spát v lodi?“ polekal se. „Aby pode mnou pořád plavaly ryby?“

„Nevěděla jsem, že tě ryby tak děsí.“

„Ledasco jsem o nich slyšel,“ pronesl pochmurně.

„Cože? Vážně?“

Křupajícím suchým listím na podlaze přešla na druhou stranu místnosti, kde našla svou pohovku. Stála přesně tam, kde si ji pamatovala, ale teď jí připadala nějak menší. A taky víc zaprášená. Když zvedla přikrývku a vytřepala ji, do vzduchu vylétla směs větviček, listí a prachu, až se z toho rozkašlala.

Deku odložila na hromádku a rukama se opřela o matraci. Zatím se naštěstí nerozpadala, vypadalo to, že ji udrží. Pod přikrývkou navíc nebyla až tak zaprášená, aspoň ne tolik jako ta deka. Koneckonců po noci a celém dalším dni stráveném na lodi se ani ona sama necítila zrovna nejčistší.

„Hele, v podlaze je díra,“ zaradoval se Kaz. „Můžu si tam na noc zapustit kořeny.“

A co já? říkala si Kiela, mohla bych tady taky strávit noc? Po náhlém útěku a následné dlouhé plavbě by měla být schopná usnout prakticky kdekoliv. Jestli mě v noci zavraždí myši, mývalové nebo cokoliv jiného, aspoň si předtím užiju trochu toho klidu. Opatrně si lehla do své dětské postýlky. Zavrzala pod ní, ale nepraskla. Prošívaná přikrývka, ušitá z kousků použité bavlny, byla sametově jemná a matrace, která ji něžně podpírala, voněla prachem a trochu po růžích. Kiela cítila, jak se jí pomalu uvolňuje šíje a těžknou ramena.

Zatímco usínala, slyšela, jak venku tiše houká sova.

Jakmile se do chalupy porostlé zelenými šlahouny prodraly první paprsky úsvitu, Kiela otevřela oči. A hned vykřikla, protože ve dveřích uviděla cizího muže s kosou v ruce. Pokusila se vyskočit, ale stará pohovka ten rychlý pohyb nevydržela. Převrátila se a Kiela spadla na podlahu.

Muž se k ní rozběhl a Kiela znovu vykřikla.

Cizinec ucouvl, opřel kosu o zeď a zvedl ruce dlaněmi před sebe. „Omlouvám se. Moc se omlouvám. Nechtěl jsem tě vylekat.“ Měl hluboký a uklidňující hlas. Nikdy předtím ho neviděla, ale to nebylo zrona překvapivé s ohledem na to, že tu nebyla už celou věčnost. Nedalo se říct, že by byl kdovíjaký krasavec, ale nevypadal ani jako vrah. Ne, že by věděla, jak takový vrah vypadá. Rozhodně byl vysoký – musel se sehnout, když procházel dveřmi –, což sice samo o sobě sklony k vraždění nepotvrzuje, ale ani nevylučuje. Vypadal však mnohem silnější než průměrný návštěvník knihovny. Při pohledu na obvod jeho paží si uměla představit, že kteroukoliv její bednu s knihami by zvládl snadno zvednout jednou rukou. Nebo jí rozdrtit hrdlo pouhým malíčkem. Ani jedna z těch představ ji příliš neuklidnila.

Zvedla se a rychle se rozhlédla po pokoji. Její kamarád zelenec nebyl nikde k vidění a Kiela cítila, jak se jí žaludek svírá úzkostí.

„Kazi? Kazi, není ti nic? Neublížil ti nějak?“

Muž měl pořád ještě zvednuté ruce. „Nikomu jsem neublížil. Ani jsem nikoho neviděl. Když jsem vešel, byla jsi tu jen ty,“ prohlásil stejným tichým a hlubokým hlasem jako před chvílí.

Srdce jí divoce bušilo, přestože ten muž neudělal nic hrozného – až na to, že vešel do místnosti, kde spala, a vylekal ji k smrti. K tomu, aby se vyděsila, jí úplně stačila skutečnost, že je to muž, je vysoký a je tady. A navíc nikde neviděla Kaze. „Co tady děláš?“ zeptala se a marně se snažila, aby se jí hlas nechvěl. „Kdo jsi? A co tu pohledáváš?“

Zcela klidně jí odpověděl: „Chystal jsem se tě zeptat na totéž. Tenhle dům je už celé roky opuštěný, to ale neznamená, že nikomu nepatří.“

„Je můj,“ vyhrkla Kiela. „Teda byl. Ne, pořád je.“

„Aha.“

Muž zjevně čekal nějaké zevrubnější vysvětlení.

„Já jsem Kiela Orobidanová,“ představila se. „V tomhle domě žili moji rodiče a předtím babička a děda z matčiny strany. Narodila jsem se tady. Když mi bylo osm... vlastně devět, odstěhovali jsme se, ale rodiče tuhle chalupu nikdy neprodali. Takže je moje.“

„Aha.“

To neumí říct nic jiného?

Koutkem oka nad sebou zahlédla jakýsi pohyb a vzhlédla ke krovu. Spatřila tam Kaze, usazeného na jednom z trámů pokrytých pavučinami. Mávl na ni úponkem a ona vydechla úlevou. Je v pořádku. Jen se schovával. Kéž by mohla udělat to samé. „A ty jsi?“

„Larran Maver. Bydlím na úpatí útesu nedaleko vesnice. V zátoce jsem uviděl tvoji loď a přišel jsem se podívat, kdo využil starou Orobidanovic chalupu. Tady na ostrově máme ve zvyku na sebe vzájemně dohlížet.“

Jako dítě často slýchala, že obyvatelé menších ostrovů se jeden o druhého vzájemně starají, což se vůbec nedalo srovnat s chováním měšťanů a obyvatel větších ostrovů. Pravdou je, že místní nemají příliš na vybranou, ale přesto jim to slouží ke cti.

Kiela usoudila, že mužova odpověď představuje rozumné vysvětlení jeho přítomnosti. Nemohl tušit, že někdo bude spát na téhle staré zaprášené pohovce. Stejně se jí ale nezamlouvalo, jak se tyčil u dveří a blokoval jí tím případnou únikovou cestu. „Nepřipadá ti trochu vlezlé sem takhle vtrhnout?“

Úsměv mu proměnil doposud nevýrazný obličej v oslnivě krásnou tvář, jako když se slunce vyhoupne zpoza mraků nad rozbouřeným mořem. Přistihla se, že mu proti své vůli úsměv opětuje. Jakmile si to uvědomila, opět se na něj zamračila.

„Jasně,“ odpověděl Larran. „Dá se to tak brát. Tady u nás bychom spíš řekli, že je to ‚sousedské‘, ale ‚vlezlé‘ to vystihuje taky.“

Pořád ještě to může být vrah, připomněla si. Nikde není psáno, že nebezpeční muži nemůžou být zároveň fešáci. Když se nad celou situací ale později zamyslela, musela připustit, že v tu chvíli vypadal skoro stejně zaskočeně, jako se cítila ona.

Najednou si velmi dobře uvědomovala, že má na jedné straně rozcuchané vlasy a v ústech pachuť buráků. Nepředstavovala si, že se bude seznamovat se sousedy zrovna v podobném stavu. Vlastně doufala, že se s nimi vůbec nesetká. Bylo by jednodušší, kdyby si tady její přítomnosti nikdo nevšiml. Míň proměnných znamená míň problémů. Přála si, aby už Larran odešel.

Ten se jí však místo toho zeptal: „A co tě přivedlo zpátky na Kaltrej?“

Kiela zvažovala půltucet odpovědí, ale nakonec se rozhodla pro tu, která byla nejjednodušší a zahrnovala nejmíň vzpomínek na nedávné traumatické události. „Chtěla jsem vypadnout z města.“

„Aha.“

Vlastní odpověď mu očividně připadala rozumná a zcela dostačující.

„Nepotřebuješ pomoct...“ Rozhlédl se po chalupě, jako by si v hlavě dělal seznam všech těch nesčetných věcí, s nimiž by mohla uvítat jeho pomoc, což bylo prakticky cokoliv, na co se podíval. „... to tady trochu porovnat?“

Ani náhodou. Poslední, co chtěla bylo, aby tady zůstal a pomáhal jí. Na Kaltrej přijela hlavně proto, aby se schovala na místě, kde nikoho nezná a nikdo nezná ji, a kde bude s Kazem a knihami v bezpečí. „Díky, ale my– já to zvládnu.“

Zvedl obočí, jako by jí nevěřil, ale nic nenamítal a nesnažil se ji přesvědčit o opaku, což ocenila. „No, kdyby sis to rozmyslela, bydlím támhle za těmi stromy dole u pobřeží,“ mávl rukou k severozápadu. „Je to merkoňská farma, žlutý domek hned u vody. Stav se, kdykoliv budeš potřebovat.“

V žádném případě neměla v úmyslu Larranovy nabídky využít, ale poděkovala mu, jelikož usoudila, že nejlepší bude nebýt ke svému novému sousedovi nezdvořilá, zvlášť pokud ho to přiměje k rychlejšímu odchodu.

Nakonec popadl kosu a odešel. Kiela ho škvírou v okně pozorovala, jak se vzdaluje. Pár minut nato ho zeleň pohltila docela.

KAPITOLA TŘETÍ

Kaz sešplhal z trámu, a když spočinul na podlaze, Kiela ho vzala do náruče. Neprotestoval a jedním z úponků ji konejšivě poplácal po zádech. Poté, co se jí trochu zpomalil tep, ho položila zpátky na zem.

„Promiň,“ omluvila se.

„To nic. Strachy jsem se třásl tak silně, že jsem ztratil skoro půlku hlíny.“

Starostlivě si ho prohlédla. Vypadal stejně listnatě jako obvykle. „Neublížilo ti to?“

„Kdepak. Nějakou si zase obstarám. V místní zemině je spousta živin. Je mnohem úrodnější než ta v Alysiu. Měla by sis taky trochu dát.“ Přičichl si k ní. „Nebo se aspoň vykoupat.“

„No dovol!“

„Cítím, co cítím. Nemůžu si pomoct.“

„Vždyť ani nemáš nos!“ Nebo uši. Nebo oči. Nebo pusu. Kazimír byl rostlina velikosti psa žijící bez květináče a popírající všechny přírodní zákony. Velmi si přála, aby znala kouzlo, které ho stvořilo. Musí být úchvatně složité. Věděla jen, že na počátku bylo potřeba jedno semínko zelence. Nikdy se Kaze nezeptala, jaké další ingredience to zahrnovalo. Připadalo jí to jako příliš osobní otázka.

„Tak kdo tady koho uráží?“ ohradil se.

„Promiň.“ Lehce si přičichla k podpaží. Ucítila pach moře a potu. Čistá košile by neuškodila. Kéž by si tak byla přibalila víc oblečení.

„No, naštěstí ten muž působí přátelsky,“ podotkl Kaz. „Aspoň do chvíle, než se vrátí a zabije nás ve spánku.“

Znovu pohlédla ke dveřím.

„Neřekla bych, že to má v plánu.“ Aspoň doufám. Potom, co ji hned na úvod vyděsil, se očividně snažil, aby se ho nebála. Nejspíš je jen zvědavý a všetečný, ale špatné úmysly nemá. Není jeho chybou, že je vyšší a desetkrát silnější než já. Jistě netušil, že někoho vyleká, když se tu tak nečekaně objeví potmě. Nesnažil se ji přece nijak zastrašit.

„Že to ale byla pořádná kosa, co?“ poznamenal Kaz.

To tedy byla. Šel z ní strach. Obyvatelé města u sebe takové věci nemívají, aspoň tedy většinou. Upřímně řečeno vlastně ani nevěděla, co vlastně měšťané nosí, jelikož už léta nestrávila ani minutu na ulicích nebo v kanálech na lodi. Možná jsou kosy zrovna v módě, kdo ví? Larran ji měl však nejspíš při sobě z nějakého praktického důvodu – stezky, které dříve vedly k domku, dávno pohltil les, a bez kosy by se k chalupě těžko dostal. „Určitě si ji vzal, aby si prosekal cestu porostem,“ napadlo ji.

Kaz se zachvěl. „Právě to mi nahání strach.“

„Nedopustím, aby ti někdo ublížil,“ slíbila odhodlaně Kiela.

„To je od tebe moc milé, ale co bys dělala? Křičela? Házela po něm knížky?“

Na tom něco bylo, i když knihou by nikdy neházela. No, s trochou štěstí už se tu neobjeví a nebude třeba to řešit. Místo odpovědi se raději rozhlédla. Teď, za denního světla usoudila, že... „neudržovaná“ je to nejlaskavější přídavné jméno, které si chalupa zaslouží. Zchátralá. Opuštěná. Neuklizená. Zanedbaná.

Nemilovaná.

Zapomenutá.

Osamělá.

Zrovna jako já.

Vtom si všimla Kaze, který si také prohlížel vnitřek chalupy, a uvědomila si, že vlastně není sama. A nikdy ji ani nikdo neopustil – aspoň ne úmyslně. Rodiče se přestěhovali do hlavního města, aby si splnili sny a aby si i ona mohla splnit ty svoje. Neměli v úmyslu ji opustit – zemřeli na nemoc, která se nedala předvídat a nemohli se jí ani vyhnout. Ona se pak dobrovolně vrhla do práce v knihovně. Co se týče toho, že se ocitla bez rodiny a přátel s výjimkou jedné paranoidní pavoučí rostliny... k tomu došlo až postupem času – stejně jako se postupem času ve starém domě objeví prach, špína, listí a pavučiny. Dobře, ano, je hodně podobná téhle chalupě. Musela si přiznat, že ta metafora je docela výstižná.

„To se dá uklidit,“ prohlásila. „A zútulnit.“

Začne tím, že najde nějaké místo, kde by mohla bezpečně uložit knihy kouzel. Třeba v ložnici. Prozatím můžou zůstat v bednách, ale než postaví police, ujistí se, že do pokoje nezatéká a okna dobře těsní proti průvanu. Knihy musí být také v bezpečí před zvědavými pohledy. Nikdo je tady nesmí spatřit. Co kdyby se objevili nějací zloději, kteří by je chtěli ukrást? Co kdyby se báli císařova hněvu a pokusili se je zničit? Nebo ještě hůř, co kdyby se naopak nebáli ničeho a chtěli je vyzkoušet? Dobře si uvědomovala, že mít tyhle knihy u sebe znamená obrovskou zodpovědnost. Mnohé z nich jsou jediné existující exempláře, což z nich činí nenahraditelná a nedocenitelná díla, navíc jde o originály, což znamená, že neobsahují žádné chyby, které vznikají při opisování. Vzhledem ke zkáze, jíž byla svědkem, je docela možné, že má u sebe vše, co zůstalo z největšího pokladu Říše půlměsíčních ostrovů. Musí je bedlivě chránit, to je teď ze všeho nejdůležitější.

Potřebovala si koneckonců stanovit priority.

A bylo by fajn, kdyby si nikdo nevšiml, že je tak trochu... svým způsobem... ukradla.

Kiela vlekla bedny s knihami nahoru po kamenných schodech a litovala, že tak ukvapeně odehnala svého nového přátelského a svalnatého souseda. Ten by je unesl jako nic, i když by se nejspíš zeptal, proč jich má tolik, kde je vzala a jestli jsou všechny její. Opravdu je nakonec nejlepší zvládnout to sama.

Přinesla si z lodi kus přebytečného lana a omotala ho kolem beden. Kolečka na jejich dně jí usnadnila práci na molu, které jako zázrakem tíhu vydrželo, ale když došla ke kamenným schodům... Po chvíli přemýšlení ji napadlo řešení. Nebylo to sice skvělé řešení, ale aspoň něco: dveře do ložnice, které se vylomily z pantů, jí poslouží jako rampa.

Pracně je snesla k molu, položila je přes několik spodních schodů a pustila se do toho. Vší silou odtlačila první bednu na dveře, opřela je (velmi nejistě) o schody a rychle je posunula o kus vzhůru na další schod, načež celou proceduru opakovala tak dlouho, dokud se nedostala na prostranství před domkem. A pak to samé znovu s další bednou. Než skončila s tou poslední, byla celá zpocená, svaly se jí třásly, záda i lýtka hlasitě protestovaly a hlava jí bolestí přímo třeštila. Stýskalo se jí po výtahu, který tuhle práci odváděl v knihovně.

Zpětně usoudila, že by možná bývalo bylo jednodušší knihy z beden vytáhnout a vynést je po menších částech nahoru. Sice by to znamenalo více cest po schodech, ale nezničila by přitom ty dveře. Ani svá záda, lýtka a hlavu. Což ji samozřejmě napadlo, až když byly všechny bedny nahoře včetně pytle s proviantem a zásobami, které si přivezla s sebou.

Když se připotácela do chalupy, všimla si, že i Kaz se mezitím činil. Vymetl každý kout, kam dosáhl – všechno to listí, větvičky a další smetí se hromadilo v jednom rohu, pavučiny z krovů zmizely a prach... no, většina mu ho ulpívala na listech.

„Teď už se potřebujeme opláchnout oba,“ prohlásila.

Zklamaně svěsil listy.

„Ale stálo to za to,“ dodala rychle. Přední místnost sice ještě nebyla úplně čistá, ale vypadala o hodně líp – Kiela už dokázala rozlišit strukturu dřeva na podlaze i tmavohnědou barvu židlí.

Všimla si, že opěradla židlí zdobí rytiny žaludů a květin a sedáky z proplétaného ratanu jsou sice trochu ošoupané, ale dosud pevné. Pohovka zbavená zaprášené přikrývky, listí a větviček vypadala skoro jako místo, kam si můžete lehnout, a ne jako pelech nějaké obří myši. „Odvedl jsi tady ohromný kus práce.“

Kaz se radostně napřímil.

Přešla na druhý konec kuchyně ke dřezu, kde stála malá ruční pumpa, jíž se přiváděla voda ze studny. Teoreticky by měla pořád fungovat. Kdyby ne, v lese dříve tekl potůček, který vedl k vodopádu nedaleko vesnice, a v lodi měla vědro na vylévání vody. Nelíbila se jí však představa, že by musela tahat vodu celou tu dálku do chalupy pokaždé, když se bude chtít vykoupat nebo se vyhnout smrti žízní. Vykoukla z okna nad dřezem, aby se rozhlédla po lese, ale sklo bylo zcela zarostlé břečťanem a veškerý výhled představovala jen změť odstínů zeleně protkaná nitkami slunečního světla.

„Tak co? Budeš nám sloužit, nebo ne?“ zeptala se litinové pumpičky sklánějící se nad mosazným umyvadlem. Na věšáku vedle dřezu dosud visela stará kuchyňská utěrka a linka byla až na pár sklenic a skleněný džbán prázdná. Vzpomněla si, že do toho džbánu dávala maminka čerstvé květiny.

„Povídáš si s neživými předměty? To není úplně normální, víš?“ podotkl za jejími zády Kaz.

„Říká mluvící kytka.“

„Sakryš.“

Zhluboka se nadechla a s očekáváním párkrát zapumpovala rukojetí. Nic. Ani kapka. Zkusila to znovu. A pak ještě jednou.

Konečně zaslechla vzdálené bublání.

Zabrala pořádně, až pumpa skřípěla námahou. Po pěti dalších stlačeních z hubice vytryskl proud nahnědlé vody. Vylekaně uskočila.

„Výborně!“ povzbudil ji nadšeně Kaz. „Jen do toho, ty to zvládneš!“

Kiela znovu zapumpovala a za chvíli už z kohoutku tekla čistá a chladná voda. Nechala si ji natéct do dlaní a napila se. Připadala jí mnohem sladší a svěžejší než voda, která tekla v Alysiu.

Popadla starou utěrku a vytřepala z ní prach. Pak ji namočila a začala se s ní umývat, jak nejlépe to šlo. Při prvním dotyku studené vody se zachvěla, ale zaťala zuby a smyla ze sebe všechnu špínu i pot. Když skončila, polovina utěrky byla černá a Kiela si uvědomila, že to jsou saze z hořícího města.

Chvíli na to jen mlčky zírala.

Až doteď neměla čas o všem doopravdy přemýšlet: o ztrátě knihovny, domova, svého starého života. O všech těch dalších, kteří přišli o svůj domov nebo o i život. A o knihách... Věděla, že by jí mělo víc záležet na obyvatelích města než na knížkách, jenže lexikony byly její rodina, knihovna její domov a práce její život.

Začaly ji pálit oči a sevřelo se jí hrdlo.

Zavrtěla však hlavou. Nebyl čas utápět se v lítosti. Musí přijít na to jak si poradit, aby tady mohli žít. Jak z téhle chalupy udělat místo, kde by se mohli skrývat tak dlouho, jak bude třeba – a kde by mohli uchovávat cenné vědomosti, které se jim podařilo zachránit. Jenže teď tady zůstala bez knihovny, bez jejích regálů, pořádku, klidu a historického, kulturního a politického významu... Kým teď je, když to všechno ztratila? Jakou má budoucnost?

Do dřezu skočil Kaz. „Ještě trochu vody, prosím.“

Napumpovala na něj vodu a pomocí další utěrky mu otřela špínu a saze z každého listu. Když vylezl ven, hlínu kolem kořenů měl úplně promočenou. Na linku z ní odkapala špinavá voda, která pak stékala na dřevěnou podlahu.

„Tak čím začneme?“ zeptal se, načež si všiml, jak se Kiela tváří. „Co je ti?“

Nebyla schopná slova, a tak jen zavrtěla hlavou. Pak dodala: „Knihovna...“

Položil jí list na ruku. „Já vím.“

„Všechno, na čem jsme pracovali. V co jsme věřili. Na čem nám záleželo.“

„Zase bude dobře. Nějak si už poradíme. Teď se mi tu nesmíš zhroutit, Kielo. Jsi všechno, co mám.“

Zhluboka se nadechla, aby se trochu sebrala. Měli jen jeden druhého, a proto, jak řekl Larran, se taky musejí o sebe vzájemně postarat.

Kde ale začít?

„Ze všeho nejdřív uděláme z téhle chajdy náš nový domov,“ rozhodla se nakonec.

Poté, co odtáhla bedny s knihami do ložnice, pustila se do prohlídky domku. Nejprve bylo třeba zjistit, co tu všechno je, a podle toho poznají, co potřebují pořídit. „Všechno povytahuj,“ řekla Kazovi. „Provedeme inventuru.“

Tak to dělali pokaždé, když do knihovny dorazila nová várka darovaných knih a rukopisů. Nejdřív to rozložili, zjistili, co tam všechno je, následně knihy katalogizovali a pak je zařadili, kam patří.

A tak se do toho s Kazem pustili. Společně prošli celý dům a všechno, co našli v šatnících, skříních a komodách, přenesli doprostřed hlavní místnosti.

Kielu příjemně překvapilo, kolik toho v chalupě zůstalo. Rodiče tu nechali hromadu starých kaltrejských šatů, které patřily k ostrovnímu kroji. Kiela si jedny z nich vybrala a vytřepala z nich oblak prachu. Sukně byla modrá – kombinace blankytné, safírové a akvamarínu – sešitá stříbřitou nití a olemovaná stříbrnou stuhou, a živůtek tvořila jemná bílá halenka. Zdaleka to nepředstavovalo městský styl, zato dokonalé oblečení pro zahradní piknik nebo procházku podél pobřeží. Stačí pár úprav a může nosit spousty šatů po matce, zatímco tátovy by mohla využít na... Zatím ještě nevěděla na co, ale bylo hezké je tu mít. Však se neztratí. Kdyby nic jiného, může látku rozstříhat na hadry. Nebo že by se naučila šít quilty? Kromě starých prošívaných přikrývek, které našli na pohovce a na dvoulůžku v ložnici, objevili v chalupě ještě jednu od molů prožranou přikrývku, která ležela ve skříni. Každý quilt měl jiný vzor – jeden se skládal z kousků látek v barvách zapadajícího slunce sešitých v pruzích připomínajících paprsky světla, zatímco na dalším převažovala hnědá a světle zelená v duchu jarní zahrady s abstraktními ornamenty ze světlé látky představujícími okvětní lístky. Nechali jsme tu tolik krásných věcí, pomyslela si Kiela. Byla tehdy ještě příliš malá, než aby pomáhala s balením, i když si pamatovala, že se o to pokoušela. Pár kusů oděvů vzala do náruče a hodila je do dřezu, aby se odmočily. Napadlo ji, že si z lodi přinese rezervní lanko a prádlo na ně pověsí, aby na sluníčku uschlo. Po vyprání budou ty šaty ještě krásnější, těšila se.

V kuchyňské skříňce se našly i další poklady: několik talířů, misek a hrníčků. Každá miska byla zdobená obrázky jahod a malin, talíře krášlily motivy rajčat a chřestu a na šálcích se vyjímaly jemné květinové vzory. V jedné zásuvce našla pořádný nůž s vyřezávanou střenkou z parohu, v další zase poněkud pomačkaný, ale stále použitelný hrnec, pánev a konvici. V truhle ležela hromádka lehce zažloutlých papírů – pro knihovníka obvykle užitečných, ale pro Kielu právě teď nepříliš důležitých. Větší zájem v ní vzbudil kbelík za dveřmi. Ve skříni pak jako zázrakem objevila i koště s lopatkou a kompletní sadu zahradnického vybavení (motyčku, lopatku, nůžky a lehce proděravělé kožené pracovní rukavice). Ve spíži stála spousta prázdných zavařovacích sklenic, které se kdysi používaly k uskladnění ovoce, zeleniny a bylinek. Rodiče neměli v plánu ve městě zahradničit ani zavařovat, a tak tu všechno nechali. A to ještě ani nezačala prozkoumávat okolí domu, kde mívali zahradu – byla tak zarostlá vegetací, že se ani nedalo poznat, kde je plot. Možná by ji mohla odplevelit, zasadit pár rostlin a zjistit, jestli tam nepřežilo něco jedlého...

Pocítila v sobě špetku naděje.

Bylo to hezké místo.

Mohli by ho dát opět dohromady.

A sebe taky.

Kiela přeprala přikrývku a oblečení, jak nejlépe uměla, a pak natáhla šňůru. Jeden konec upevnila k rohu chalupy, kde trčel ze zdi hák na závěsný květináč, a druhý přivázala ke stromu. Rozvěsila mokré šaty a pochvalovala si, že už vypadají mnohem líp – odstíny modré a zelené se po vyprání krásně rozjasnily. Pak nacpala přikrývku z pohovky do kbelíku s vodou a nechala odmočit i tu.

Následně s Kazem uklidili v kuchyni. Vymetli ze skříněk téměř zkamenělý myší trus, pak umyli talíře, sklenice a ostatní nádobí a vydrhli koupelnu, až se měděná vana jen blýskala a kachlíky byly opět zářivě bílé. Na předním bylinkovém záhonku našla kvetoucí levanduli, pár snítek ustřihla, svázala stužkou a zavěsila je nad umyvadlo. Poté, co přeprala namočenou přikrývku, pořádně vymáchala i několik vybledlých, ale stále použitelných ručníků.

V poledne si udělali přestávku. Kaz se uvelebil na slunném místě, kde byla prkna podlahy děravá natolik, že se pod nimi ukazovala zemina, a Kiela snědla několik zavařených broskví s pekanovými ořechy, které si přivezla z knihovny. Byla ráda, že ji napadlo vzít s sebou nějaké potraviny, i když litovala, že si toho nepřibalila víc. Když dojedla a ukládala zbytek kompotu do skříňky, došlo jí, že jednu věc jim dosavadní pátrání nepřineslo:

Jídlo.

To málo, co si s sebou vzala z města, jí při troše skromnosti vystačí sotva na pár dní. Bude si muset něco sehnat, a to brzy. Nikdy předtím se nestrachovala, že zůstane o hladu. Veškerou stravu jí zajišťovala knihovní kuchyně a Kiela si teprve nyní začínala uvědomovat, že to, co jí zůstalo, je všechno, co má.

To bylo... znepokojivé. Připadala si tak trochu, jako by stála na nejvyšší příčce žebříku v knihovně s odepnutým bezpečnostním lanem.

Jistě, mohla by obnovit zahradu, jenže to by trvalo dlouho. A také by potřebovala semínka. A možná i nějaký návod jak zahradničit. Nikdy předtím nic nesázela. To, že má nablízku moře, jí taky moc nepomůže. Věděla sice, že v zátoce jsou ryby a krabi, ale neuměla rybařit ani... krabařit? Říká se to tak? Nevěděla ani, jak se lov krabů nazývá, natož jak se provádí. A co se týče lesních bobulí, jistě, mohla sbírat, co našla, stejně jako ořechy a houby, ale jak má vědět, co je jedlé a co ne? Co kdyby se náhodou otrávila?

Taky bude potřebovat nějaké léky, kdyby se zranila nebo onemocněla.

Určitě i mýdlo na mytí a zubní pastu, aby se jí nedělaly kazy.

Ze všeho nejdřív si ale musí obstarat nějaké jídlo. Ovoce, zeleninu, chleba, mléko, sýr, maso.

Aspoň tolik, aby vydržela, dokud nebudou soběstační. Jakmile se naučí zahradničit a rybařit a bude mít základní vybavení lékárničky, odpadne potřeba cokoliv shánět zvenčí. Nějaký vnitřní hlásek jí našeptával, že to nebude tak jednoduché, ale odhodlaně ho umlčela. Potřebuju jen pár věcí, než se osamostatním.

Stačí jen jedna cesta do vesnice.

Za mince, které měla u sebe, nakoupí to nejnutnější a pak se tu s Kazem hezky o samotě usadí, nikoho nebudou obtěžovat a nikdo nebude mít důvod obtěžovat je.

Při pohledu na to málo, co tu měli, a myšlence na všechno to, co jim chybělo, neviděla žádnou možnost, jak se cestě do vsi vyhnout. Bylo bláhové čekat, že si do budoucna vystačí jen s tím, co si přivezli a co tu najdou. Naděje, že tady budou žít nepovšimnuti, navíc padla už ve chvíli, kdy ji v chalupě objevil soused.

Nedá se nic dělat.

Bude se muset setkat s vesničany.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Kiela tak dlouho odkládala cestu do vsi, až se začalo smrákat, a to už bylo samozřejmě pozdě někam vyrážet, navíc byla vyčerpaná ze vší práce, kterou měli za sebou. Poté, co snědla půl sklenice broskví a několik hrstí pekanových ořechů, zničeně padla na pohovku a spala mnohem tvrději než kdykoliv předtím v knihovně. Dokonce ani neslyšela houkání sovy.

Za svítání ji probudilo šimrání na tváři.

„Nekřič,“ šeptl jí do ucha Kaz, „chci ti jen říct, že je tu zas.“

Otevřela oči a zachvěla se zimou. Měla přes sebe večer přehodit ještě jednu deku. Byla až příliš zvyklá na stabilní teplotu v knihovně a dávno zapomněla, že na Kaltreji je ráno chladněji, dokonce i v létě. „Co?“

„Ne ‚co‘, ale ,kdo‘,“ opravil ji Kaz. „On.“

On... Počkat, snad tím nemyslí toho souseda? Larran? Proč se vrátil? Myslela si, že její předchozí výkřik byl jasným znamením, že nemá ráda nečekané návštěvy, zvlášť když spí. Nemohl by je prostě nechat na pokoji?

Posadila se a vyhlédla z okna, pořád ještě zaneseného špínou. Budeme ho muset umýt, pomyslela si, ačkoliv věděla, že teď mají na starosti důležitější věci, například jídlo. V žaludku jí souhlasně zakručelo. Přes šmouhy prachu viděla vysokého a statného souseda, jak se vzdaluje k cestě, kterou zprůchodnil za pomoci kosy. Vypadalo to, jako by přišel, zjistil, že uvnitř se ještě spí, a zase odešel.

„Aspoň že tentokrát nevešel do chalupy,“ poznamenala. Proč se tady vůbec stavoval? Nemůže prostě zůstat u sebe doma a nechat ji být? Copak budou muset vyvěsit na plot ceduli „Soukromý pozemek – vstup zakázán“? Počkala, až zmizí z dohledu, pak vstala z postele a došla ke dveřím.

Na zápraží ležel košík s několika skořicovými rolkami, třemi slepičími vejci a klínkem sýra. „No tak dobře, tohle je od něj hezké,“ uznala.

Fajn. Je to milý a přátelský soused, který se zkrátka jen netrápí hranicemi pozemků.

Sebrala košík, rychle vklouzla zpátky do chalupy a zavřela za sebou dveře. Posadila se na čerstvě vyčištěnou židli a zakousla se do jedné z rolek. Sladká chuť jí doslova explodovala v ústech. Blaženě si povzdechla, zavřela oči a vychutnávala každé sousto. Zákusek byl lehoučký, nadýchaný, sladký a prostě dokonalý. Že by to upekl on? Jak to dokázal? V duchu si přidala „pečení“ na stále delší seznam užitečných dovedností, které dosud neovládala.

Dychtivě zvedla klínek sýra a zakousla se do něj. Ústa jí zaplnila výrazná dřevitá chuť, tak lahodná, až se slastně zhoupla na židli a hned si strčila do pusy další kousek. Sýr z města byl obvykle měkký a nevýrazný, určený k roztírání nebo tavení či jako příloha k hlavnímu jídlu, ale tenhle... Doslova si koledoval o to, abyste ho zhltli na posezení.

Když snědla celou půlku sýra, objevila v košíku vzkaz:

Bylo na něm napsáno: Vítej doma!

Sevřelo se jí hrdlo.

Doma.

Byl tohle její domov?

Položila kartičku na stůl a zůstala na ta slova hledět. Nedokázala pojmenovat, co všechno při pohledu na prostý a kratičký vzkaz vlastně cítí. Naději? Strach? Smutek? Rozhodně to už není hlad.

Zamyslela se nad těmi vajíčky. Kdyby se jí podařilo zapálit v kamnech, mohla by je uvařit a dostat do těla nějaké bílkoviny. Má-li se vydat do vesnice, posílená vejcem to určitě zvládne líp.

Rozdělat oheň přece nemůže být tak těžké. Revolucionáři s tím neměli sebemenší problém.

Vzpomněla si na hrozný zápach kouře v knihovně. Hodnou chvíli jen tak dřepěla před kamny, pak se sebrala a z háku vzala křesadlo.

„Ehm, doufám, že víš, co děláš,“ ozval se nejistě Kaz.

„Teoreticky ano.“

„To jsi mě moc neuklidnila.“

Sebe taky ne, pomyslela si. „Chceš to raději zapálit sám?“

„Ani náhodou.“

Dřív nebo později bude oheň potřebovat na vaření a časem i na vytápění domu. Zimy jsou tady na severu mrazivé. Vzpomněla si, jaká to bývala nádhera, když nasněžilo, ale taky si pamatovala, jak jí mráz pronikal až do krku a jak ji zábly ruce. Kvůli omrzlinám jednou dokonce málem přišla o palec na noze. V teple knihovny na to dávno zapomněla, ale teď si vybavila, jak jí otec dýchával na prsty, aby je zahřál, a jak ji navlékal do několika svetrů najednou. Matka ji často hubovala, že zůstala tak dlouho venku, pak jí dala knížku a Kiela si musela číst tak dlouho, dokud se nezahřála natolik, aby si mohla zase hrát mimo dům. S mrazem si není radno zahrávat.

Pak tu vzpomínku potlačila – zima je ještě daleko. Ale stejně... Zapálit oheň se určitě naučí jedna dvě. Dřevo už v kamnech bylo a navíc i spousta suchého listí, které dovnitř nejspíš napadalo komínem a teď jí dobře poslouží na podpal.

„Drž se radši dál od kamen,“ varovala Kaze a ten se přesunul na druhou stranu místnosti.

Křísla křesadlem a hned na první pokus vylétla jiskra.

Nic těžkého, pomyslela si. To zvládnu.

Jakmile listí chytlo, zavřela dvířka kamen, poodstoupila od nich a spokojeně poslouchala, jak se oheň rozhořívá a praská. Pak přistoupila blíž a podržela dlaň nad plotnou – zatím nebyla horká, ale brzy bude.

S nakrčeným nosem se snažila ignorovat pach spáleného prachu. Asi měli vnitřek kamen nejdřív vyčistit, ale když už tam bylo to dřevo... No nic, to se vypálí. Chce to jen chvíli počkat.

Vrátila se ke kredenci pro pánev, kterou tam předešlého dne našli, a postavila ji na sporák. Zatímco čekala, než se pánev rozpálí, napumpovala si vodu, aby si umyla obličej, a oblékla se do šatů, které si přivezla z města. Byl to béžový komplet sestávající z tuniky a plátěných kalhot, ideální na pobíhání po knihovně. Když se na sebe podívala, nebyla si jistá, jestli je to oblečení vhodné na výlet do vsi. Nebo jestli je elegantní. Ale na koho by tady dělala dojem? Určitě ne na jejich souseda. Doufala, že ho už nikdy neuvidí. A nic na tom neměnila ani skutečnost, že ta skořicová rolka byla výborná.

„Kielo?“ ozval se Kaz.

„Hmm?“

„Cítím kouř.“

„To je jenom prach v kamnech,“ vysvětlila Kiela. Všimla si však, že místnost zaplnil poměrně hustý oblak dýmu. Z kamen se valil kouř. Když se ho prudce nadechla a rozkašlala se, rázem se ocitla zpátky v kanálech, nad ní hořela knihovna a okolo se na hladině houpala mrtvá těla–

Potlačila trýznivou vzpomínku, rozběhla se ke dřezu a rychle napumpovala vodu do zavařovací sklenice.

Kaz zatím odhopkal ke vchodovým dveřím a otevřel je dokořán. Kouř se valil z chalupy ven a jediné, na co Kiela dokázala myslet, bylo: Knihy! Musím zachránit knihy!

Poklekla před dvířky kamen a natáhla se po kličce–

Zarazila se sotva centimetr před ní, když na dlani ucítila žár a došlo jí, že dvířka jsou rozpálená. Zběsile hledala nějakou chňapku, až nakonec popadla utěrku, s jejíž pomocí dvířka otevřela.

S kašláním ucouvla před kouřem, který ji udeřil do obličeje. Pak se ale přinutila k otvoru sklonit a chrstla vodu do ohně. V kamnech to zasyčelo a vyvalil se další oblak dýmu.

Rychle odběhla ke dřezu pro další vodu.

Lila do kamen jednu sklenici vody za druhou, až konečně uhasl i poslední uhlík.

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ