Přeložila Daniela Orlando

BLADE OF DREAM

Copyright © 2023 by Daniel Abraham

All Rights Reserved

Copyright © 2024 for the Czech translation by Daniela Orlando

Copyright © 2024 for Cover by Daniel Dociu

Cover designed by Andie Reid

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN: 978-80-284-0594-6

Obsah

ČÁST PRVNÍ

ČÁST 2

ČÁST 3

ČÁST 4

Poděkování

Daniel (James) Abraham

Obecenstvu a dalším nepřiznaným spolupracovníkům

Člověk může být v průběhu života lecčíms – milovaným dítětem v pestře vyšívané košilce, pouličním rváčem s bandou rabiátů po boku, milencem krásné dívky, manželem počestné ženy, otcem dítěte, zametačem ječmene v pivovaru, vdovcem, hudebníkem i žebravým mnichem vykašlávajícím plíce před městskými hradbami. Ti všichni mají společné jen to, že jsou jedním a týmž člověkem.

Takové jsou to záhady a je na nich něco krásného. Kitamar je v tomto ohledu krásné město.

Ve všech jeho ulicích jsou patrné známky a pozůstatky měst, jimiž Kitamar býval dříve. Hradby, které bránily hranice mladšího města, drží užaslou, zbytečnou hlídku mezi nádhernými usedlostmi Zelené Horky a kameneckým náměstím s kašnou. Vznosná cimbuří Starobraně se mračí na řeku, její střílny a výkuše teď slouží jako výklenky pro svíčky a znepřátelené národy, které ji ztékaly nebo bránily, spí bok po boku v jejích zbrojnicích, protože je tam nízké nájemné.

Šestimostná řeka Chahon bývala podle jedněch hranicí mezi slovutným hanšským královstvím a skorokočovnými divošskými Inlisky, nebo podle toho, jak se ten příběh vyprávěl na druhém břehu, prvním místem, k němuž vyděšení, násilničtí Hanšové s ostře řezanými rysy přitáhli ze západu. Teď je srdcem města, které rozděluje i spojuje.

Prastaré národy se vzájemně vyvražďovaly a přísahaly si nenávist na věky věků, ale nakonec skoncovaly s nesnášenlivostí a začaly předstírat, že jsou jednotným lidem, občany jednoho města. Kitamar vyhlásil poslušnost jedinému pravému bohu. Nebo třem. Nebo bezpočtu. Už přes tři staletí je svobodným městem, nezávislým a hrdým, které místo nějakého vzdáleného krále podléhá svému vlastnímu vládci.

Až na to, že dnes je jeho vládce mrtvý.

Vláda Byrna a Sal netrvala dlouho.

Ani ne před rokem se ulice města zaplnily slavícími obyvateli a vínem, hudbou a veselím a taky víc než jen špetkou nerozvážného souložení na počest velmožovy korunovace. Měsíce, které od té doby uplynuly, byly rušné, poznamenané špatnými znameními a násilnostmi. Neklidný zimní spánek.

Teď když se první paprsky nadcházejícího úsvitu dotýkají nejvyšších pater paláce tyčícího se na temeni hradního pahorku, se rudá brána otvírá jeho smutečnímu průvodu. Vycházejí z ní dvě stařeny oděné v cárech a buší na buben. Za nimi jdou černí koně s klapkami na očích a jejich kroky se rozléhají na dlažbě. A podél celé trasy čekají muži, ženy a děti, z nichž se skládá Kitamar.

Někteří z nich tam stojí už od setmění.

Milují divadlo smrti a předvádění zármutku. A i když to málokdy říkají nahlas, doufají, že období temnoty skončí a začne něco nového. Jen málokterý z nich vyslovuje své otázky: Jak se to stalo? Byla to nemoc či nehoda, vražda nebo Boží pomsta?

Jak zemřel Byrn a Sal?

Načerno nalakovaný povoz projíždí mezi zahradami a honosnými sídly Zelené Horky. Hlavy vznešených rodů stojí každá před svým vchodem, jako by se chystaly uvítat mrtvého, pokud vstane. U keřů a na nárožích okouní služebnictvo, děti a znevážení bratranci a sestřenice. Jen vypálené sídlo darisského bratrstva nevěnuje pohřebnímu průvodu pozornost. A pak už tělo vjíždí do města jako takového, kde má namířeno nejdřív do Kamence a pak sazemi ztmavlými ulicemi Čadova na jih.

Kdo má to štěstí, že vlastní dům na trase průvodu, ten už pronajal volná místa u oken a na střeše. Zatímco smuteční povoz se šine a drkotá po dlažebních kostkách, lidé se strkají, aby viděli na mrtvolu – necelých šest stop hmoty páchnoucí železem, která bývala člověkem. Za vozem jdou ti nejváženější z celého města.

Dcera mrtvého, nastávající vládkyně Elen a Sal, jede za svým otcem v tmavých nosítkách. Na sobě má cáry, ale taky stříbrný nákrčník. Hlavu drží zpříma a tváří se bezvýrazně. Oči města ji hltají, snaží se najít ve sklonu její páteře nebo suchých očích nějakou známku vypovídající o tom, zda je dívkou stěží dost starou na to, aby mohla být zvána ženou, zmítanou otřesem a žalem, nebo mordýřkou a otcovražedkyní snažící se nedat najevo radost z vítězství.

Tak jako tak bude od zítřka vládnout městu a všichni tihle lidé si zatančí na její korunovaci.

Za ní jdou oblíbenci starého vládce. Mika El, dvorní historička, v rouchu umazaném popelem. Syn starého Karsena, Halev, bývalý důvěrník a poradce Byrna a Sal. Velitel palácové stráže Samal Kint si nese tupý meč. Pak další, všichni v šedém, všichni s rukama od popela. Zastaví u mostu na kraji Čadova – žlutý kámen, černá malta. V ústrety jim vyjde kněz, který prozpěvuje žalm a mává kadidelnicí vypouštějící sladký kouř. Odslouží ochranný obřad, který má zabránit řece, aby odnesla duši mrtvého. Všichni vědí, že voda má pořád hlad.

Po obřadu projde smuteční průvod širšími ulicemi Vývěře, kolem pivovarnických domů a kanálů s nákladními prámy kotvícími těsně vedle sebe, tak nahusto, že děvče by mohlo přejít z jednoho břehu kanálu na druhý a nenamočit si přitom lem. Nastane poledne, časně letní slunce opisuje svůj oblouk pomaleji než před několika týdny a povoz se právě stáčí k severovýchodu, aby projel po hranici mezi Přístavištěm a Nojmarkem. Kolem vozu bzučí mouchy tlusté jako palec a koně je odhánějí ohony. V místech, kudy zrovna prochází smuteční průvod, dav houstne a po jeho odchodu se opět vytrácí. Jakmile konec čestné stráže zajde za roh a nechá Vývěř za sebou, pivovarnické domy se opět otevřou a u okének s kovovými mřížemi se začnou opět přijímat sázky. Závozníci kutálejí sudy ulicemi se zkušeným umem žonglérů.

Když smuteční průvod dospěje k Templu, slunce už skoro zapadá. Krvavě rudý obzor na západě narušuje černý palácový pahorek. Barevná okna Templu žhnou. Než poslední píseň dozní vysoko nad hlavním oltářem a tělo Byrna a Sal, očištěné truchlením jeho poddaných a modlitbami jeho duchovenstva, doputuje k pohřební hranici, ulic se zmocní tma se vším všudy. Dřevo páchnoucí olejem by měla zapálit vládcova dcera, ale ta stojí bez hnutí, dokud k ní nepřistoupí mladý Karsen, přítel jejího otce, a nevezme jí pochodeň z ruky.

Noci mezi pohřbem starého vládce a korunovací nového se říká gautanna. Je to prastaré inliské slovo, zhruba označující pauzu po nádechu, kdy jsou plíce nejplnější. Doslova se překládá jako okamžik prázdnoty.

Kitamar se na jednu noc stává městem mezi světy a mezi věky. Odtrhne se od svých vlastních dějin, stane se koncem něčeho a zároveň začátkem něčeho jiného. Ti pochybovačnější z jeho obyvatel – a Kitamar oplývá nadprůměrným zastoupením dobromyslných neznabohů – to nazývají tradicí a pouhou historkou vypovídající něco o rázu města, jeho nadějích a ambicích, obavách a nejistotách, které se dostavují ve chvílích změny. Možná je to pravda, ale na jeho ulicích je něco velkolepého a strašidelného. Zní to, jako by s sebou říční proud přinášel slova. Drobní kitamarští kouzelníčci ztichnou jako myši, když zvětří kočku. Klapot podkov na dlažbě se rozléhá jinak. Městská stráž v modrých pláštích obchází své rajony zamlkle, případně dospívá k závěru, že protentokrát by je radši nemusela obcházet vůbec.

Pod nejsevernějším ze starobraňských mostů sedí dívka a poslouchá vodu. Má kulatý obličej, mírně zvlněné vlasy a v pěsti drží nůž. Čeká na schůzku, které se obává a přitom po ní touží.

Jižní stezka za městem, kde přes den volské potahy vláčejí lodě proti proudu, je tichá a liduprázdná až na jednoho osamělého vousáče. Ten sedí pod břízou, opřený zády o bílou kůru. Skleněná kulička v jeho ruce by měla červenou barvu, kdyby bylo dost světla na to, aby ji bylo vidět.

V ložnici s tenkými stěnami nad krejčovskou dílnou v Přístavišti leží na matraci osamělý mladík. Pravou ruku má ovázanou a v ráně pod obvazem mu škube. Dívá se, jak nad střechami vychází měsíc a se srdcem v krku naslouchá, jestli na vrzajících palubkách přede dveřmi neuslyší kroky.

Jmenuje se Garret Levý.

ČÁST PRVNÍ

Letní slunovrat

Město Kitamar je svými předěly. Řeka odděluje starou hanšskou tvrz od inliského sídliště, které dobyla a vstřebala. Budovy na severní straně jisté konkrétní ulice se nacházejí v Kamenci, ty na jižní v Čadově. Každá čtvrť je plná předělů: mezi zámožnými kupeckými sídly Přístaviště a těmi, jež se potýkají s potížemi, mezi sluncem prohřátou zdí domu, v němž se sluní rodina, a stinnou částí, v níž se klepe služebnictvo. Předěly, předěly, samé předěly, až je tu tolik Kitamarů, kolik lidí spí v jeho zdech. Dokonce i v srdci jsou síně a komory.

z kázání o celistvosti proneseného

Avitem Cerrem, dvorním filozofem

kitamarského vládce Daose a Sal

Severní zeď nádvoří obrůstal břečťan, široké listy v tak sytém odstínu tmavozelené, že se ve světle luceren zdály skoro až černé. Z kamenů sálalo horko nastřádané přes den a veškerý chládek teď, uprostřed léta, skýtal hutný větřík. Byl cítit řekou.

„Pak dorazilo dalších pět,“ pokračoval Kannišův strýc Marsen a zvedl ruku s roztaženými prsty. „A tak jsme tam stáli, já a Fridždžan Proutek a Bakoun mezi celým tuctem hrdlořezů z Hřebenice a v doslechu píšťalky už žádná další hlídka.“

Mór se předkláněl jako malý kluk, ne jako dospělý muž, co za sebou má už celá dvě desetiletí života. Garret polkl další hlt cideru. Měl co dělat, aby se taky nepředklonil. Kanniš, který už získal svůj vlastní modrý plášť městského strážného, i když ho teď zrovna neměl na sobě, si založil ruce a opřel se o zeď, jako by si strýcovy historky svým vstupem do stráže zčásti přivlastnil.

Marsen rozpřáhl ruce, zapřel se jimi o opěradlo kovové lavice a zavrtěl hlavou nad vlastními vzpomínkami. Byl už v půlce svého pátého desetiletí, měl šediny na skráních i ve vousech a uniformu nosil s lehkostí dlouholetého zvyku. Stala se součástí jeho samého do té míry, že by ho na rozdíl od kluků v životě nenapadlo odložit blůzu, dokonce ani v tomhle vedru ne.

„No a oni si vás podali tak, až jste měli zadky naruby?“ zeptal se Mór.

„Ne,“ odpověděl Marsen. „Ale mohli, ne že ne. Všichni to byli rabiáti tety Trnky, a to je pěkně krvežíznivá inliská svině. Má spadeno na všechny, kdo nosí úřední odznak jako my. Jenže my jsme byli přímo v Hřebenici. Chodíváte někdy do Hřebenice, mládenci?“

„Jenom cestou k univerzitě a k divadlu,“ odpověděl Garret.

„Tak tam nechoďte. Jestli máte namířeno do Vývěře, vemte to kolem řeky. Je to bludiště, ta Hřebenice. Rozložení ulic se tam každou chvíli mění, poněvadž Inliskům zrovna vyhnije jeden dům, tak si vyblijou další a každou novou barabiznu si staví ze dřeva, co jim zbylo z dřívějška. To nás taky zachránilo.“ Pokýval hlavou a Kanniš s ním, jako by věděl, co přijde teď. „Jeden z nich měl olejovou lampičku. Takovou malou mrchu ze skla a cínu. Tak jsem po ní vystartoval. Uskočil přede mnou, ale já mu nemířil na sádlo. Kdepak. Trefil jsem tu cínovku. Ten šunt se rozkřápl a všechno pokropil olejem. Měl jsem ho i na čepeli. Skoro to až připomínalo nějakou kněžskou historku. O bozích s plamenným mečem, ale byl jsem to jenom já a krapet oleje za pár šupů.“ Zvedl pravičku, dlaní dolů, a ukázal si na palec. „Tady můžete vidět popáleninu od toho, jak mi tam nakapal.“

Mór potichu hvízdl. Hrbolatá jizva byla bledá, ošklivá a bolest spojená s jejím získáním zjevně pro muže, který ji nosil, nic neznamenala.

„Vtip je v tom, že chlapi tety Trnky uviděli plamen a zpanikařili. Divže na nás dočista nezapomněli. Rozběhli se k řece. Půlku jsme jich pozabíjeli nebo svázali, než jim došlo, co se děje, a zbytek se rozutíkal. Jsou nebezpeční, ale jakmile se jim postavíte, hned mají nahnáno. Tak to je.“

„A co ten oheň?“ zeptal se Garret.

„Než jsme se k tomu stihli dostat, uhasili ho místňáci. Hřebenice ví, že jak jednou začne hořet, tak už nepřestane. V pár domech by se tam našla ukrytá studna. Vlastně jim nic pořádně nehrozilo. Ale odvedení pozornosti, to je půlka všech bitek.“

„Přechytračení nepřítele je stejně smrtící zbraň jako rychlost nebo síla,“ pronesl Kanniš. „Možná i víc. Tak to vždycky říká kapitán Senit.“

Jeho strýc přimhouřil oči a střelil očima doleva. „To říká.“

Zevnitř se ozval ženský hlas. Kannišova matka, hostitelka dnešní večeře, se rozvláčně, hlasitě loučila s nějakými dalšími hosty. Garret chodíval ke Kannišovi domů od dob, kdy s Kannišem a Mórem byli ještě břichatí, nejistí kloučci, kteří spolu šermovali klacky, a poznal narážku, když ji slyšel. Ostatní taky. S Mórem si znovu přetáhli přes hlavu blůzy a Kanniš si přehodil přes ramena modrý plášť. Teď zrovna nepatroloval o nic víc než jeho strýc, ale uniforma byla jeho chloubou. Zprávou o tom, kým se stal a jaké místo ve městě zaujímá.

„Dalo by se vyrazit do šenku,“ nadhodil Mór.

„To je hezká myšlenka,“ přikývl Marsen, „ale nás čeká návrat do kasáren.“

„Já mám ráno hlídku,“ dodal Kanniš, „a strejda vybírá mýto před vývěřskou branou.“

Mór se pokusil o úsměv. „Tak jindy.“

Čtveřice společně prošla klenutým zděným vchodem do domu jako takového. Služebnictvo už odneslo zbytky hostiny a Kannišova matka i otec postávali v předsíni se dvěma svými nejstaršími dcerami. Garretovi dělalo potíže uvažovat o kamarádových starších sestrách jako o čemkoli jiném než zdrojích trápení a předmětech mladistvé zvědavosti, ale teď už z nich byly ženy, dospělé a připravené ujmout se své role v rodině a v podniku. Ta starší právě oznámila své zasnoubení se synem smírčího soudce a dnešní večeře byla jednou z několika pořádaných na počest nadcházejícího svazku.

Garret poděkoval Kannišovu otci a matce za poskytnutou pohostinnost, jak mu ukládala etiketa, oni se zasmáli a objali ho. Kitamarské kupecké domy spolu bez ustání válčily, ale byla to válka vedená pomocí službiček a spojenectví, při níž si všichni hlídali, jak z každé situace vytěžit nějakou výhodu a přitom se nedopustit vyloženého porušení zákona. To, že při ní obvykle netekla krev, jí nijak neubíralo na zuřivosti. Usnesení, učiněné na samém počátku Garretova života, že všichni tři chlapci si budou společně hrát na dvorcích jednotlivých rodin, mělo svůj význam stejně jako rozhodnutí pozvat na dnešní večeři Kannišovy přátele. Tak už to v Přístavišti chodí. Za vším je něco víc, než se zdá.

Kanniš se strýcem odbočili na jih ke kasárnům. Mór a Garret se vydali na západ. Léto bylo v plném proudu a po těch dlouhých, líných hodinách zůstával na obzoru modrofialový nádech. Jihozápadně od mladíků se tyčil Palácový Vrch, jehož levý bok se odshora až dolů třpytil lampami a lucernami Starobraně, jako by kopec byl hlavou viděnou téměř z profilu a sídlo vládce Ausaie na ní spočívalo jako koruna. Kanniš už sloužil u stráže skoro půl roku, ale pořád to byl zvláštní pocit, kráčet teplou, voňavou nocí bez něj. Jako by tam někdo chyběl.

Zpočátku mlčeli, jenom procházeli ztemnělými ulicemi a svými kroky vytvářeli tu rovnoměrný, tam zase rozkolísaný rytmus. Na náměstíčku u cechu svíčkařů se Mór vyhoupl na nízkou kamennou zídku a balancoval na ní jako nějaký hodně nenadaný akrobat. Když došli na konec, seskočil a vzdychl. „Slyšels o tom, že vládce Ausaie skolila nějaká choroba?“

„Tomu nevěřím. Lidi si rádi vypráví historky o tom, jak se všechno řítí do záhuby.“

Mór tiše zamručel, zvuk, který mohl být stejně tak souhlasem jako nevyjadřovat vůbec nic. Znovu vzdychl, hlasitěji. „Taky nastoupím.“

„Kam?“

„Ke stráži. S Kannišem a Marsenem.“

„Aha.“

„Neber to tak.“

„Jak?“

„Jako zradu. Nejde o to, že mu dávám přednost před tebou.“

„To mě ani nenapadlo,“ odpověděl Garret. A po chvilce dodal: „Víš, že ty historky, co starouš vykládá, jsou víc než způlky kecy. Všechno to o tom, jak holky padají modropláštníkům k nohám a jak stráž vyhraje všechny bitky... to jenom on hraje svoje divadýlko.“

„Já vím, jenže u nás to spěje do chvíle, kdy si musíme všichni najít svoje místa, víš? Ty to máš snazší. Jsi nejstarší a máš pod sebou jenom jednoho bratra. Já před sebou mám šest sourozenců. Můj otec musel loni v podniku zřídit novou funkci, aby se Mernin mohl zodpovídat jenom jemu a ne někomu z ostatních dětí. Zachránil mu tím sebeúctu. Beztak všichni tráví půlku pracovní doby plánováním, jak povedou podnik, až rodiče umřou.“

„Boj, co nebere konce.“

Mór přikývl a zamžoural na měsíc. V tu chvíli připomínal utrápeného králíčka. „Kdybych si našel jinou dráhu, prokážu jim tím laskavost a prospěje mi to. A u stráže je to lepší než v Templu.“

To už kráčeli pomaleji. Blížili se k nároží, kde se jejich cesty rozejdou a Garret zjistil, že se toho děsí. „Ty se nechceš po zbytek života modlit k bohům a vyškrabávat vosk ze svícnů?“

„Já na bohy a duchy moc nejsem,“ odpověděl Mór. „U stráže si aspoň užiješ trochu dobrodružství. A není to tak ponižující jako přisát se k zadnímu struku rodinné firmy. No a Kanniš taky říkal, že se u nich uvolnilo místo. Jeden veterán to schytal kudlou do břicha a rána se mu zanítila.“

„Ty se máš.“

„Nezazlívej mi to.“

„Nezazlívám,“ pospíšil si s upřesněním Garret. „Já jen... je pozdě a jde na mě únava.“

Došli k nároží a zastavili se. Mór byl skoro o hlavu menší než Garret, měl útlou postavu a velké hnědé oči, jedno posazené o něco výš než druhé. Byli stejně staří, ale Garret se narodil na jaře a Mór na podzim. Jak se stalo, že už nejsou kluci, co se přehrabujou v blátě a hecujou se ke šplhání po střechách pokrytých taškami?

„Mno,“ řekl Mór.

„No jo,“ přitakal Garret.

Mór zahnul na sever. Jeho rodina bydlela skoro až u městských hradeb. Garret šel na jih tmavými ulicemi sám. Ve Vývěři nebo Nojmarku by v noci mohl osamělý muž přitahovat nežádoucí pozornost a do Hřebenice by se Garret nevydal ani s přáteli a ozbrojený. Za řekou v Kamenci a Čadově byl po setmění jen párkrát, a to ještě s doprovodem, který se tam vyznal. Ale Přístaviště mu bylo skoro stejným domovem jako rodinná usedlost a přístavišťské ulice patřily k jeho místu na světě stejnou měrou jako zeleninová zahrádka u nich doma.

Rodina Levých tvořila součást Kitamaru už předtím, než se Kitamar stal městem, nebo se to aspoň říkalo. V dávné minulosti, kdy Chahon vyznačovala říční hranici mezi městy Hanšů na západě a inliskými loveckými kmeny na východě, si jeden hanšský generál našel milenku mezi kupkyněmi. Jejich dítě, pokrevně urozené, ale pro generálovu manželku žinantní, obdrželo pod matčiným jménem obchodní a celní výsady. A tak byli Leví napůl kupecká rodina, napůl tajná šlechta a zároveň jeden ze zakladatelských kupeckých rodů, díky nimž se Kitamar stal nezávislý na okolních městech. Možná to dokonce byla i pravda.

Přístaviště představovalo nejsevernější splavný říční přístav, pouto mezi statky a přímořskými městy na jihu a drsnějšími, divočejšími kraji na severu a na východě. Patřilo mezi klíčové zastávky na sněžných stezkách vedoucích z Dálného Kethilu přes zamrzlé pustiny až k Bronzovému pobřeží na sluncem opilém jihu. Bylo prvním místem, kam připlouvaly cedry a tvrdé duby z dřevorubeckých táborů na severu.

Pokud chceš mít stálý příjem, říkával vždycky jeho otec, postav se mezi něco a lidi, kteří to chtějí. Co se mouder týče, neznělo to sice tak šlechetně jako historky o slavných válkách a zapovězené lásce, ale rod Levých díky téhle zásadě netrpěl nouzí o elegantní knoflíky a teplé domy už celá pokolení. A pokud Garretův děd možná objednal příliš mnoho spekulativních dodávek, které se nevyplatily, pokud cech bankéřů překazil jeho otci plánované přijímání diskrečních záloh, pokud snaha Garretovy matky o kompenzaci ztrát přeorientováním rodinného obchodu ze dřeva a vlny na dražší zboží jako cukr, barvy a ledek nepřinesla takové zisky, v jaké doufali, pokud tatáž matka ve skutečnosti už od konce jara někde pobývá v tajné obchodní záležitosti...

No, o tom neví nikdo, kdo nemá přístup k soukromé rodinné evidenci. V libovolný okamžik se třetina kupeckých domů v Kitamaru může potácet na pokraji krachu a peří si přitom udržuje pestré jako zpěvný pták, aby to nikdo nepoznal. Rod Levých už přestál nejednu soukromou bouři a přečká ji znovu. Tak to říkal Garretův otec a říkal to přesvědčeně.

Usedlost, v níž žili po poslední tři pokolení, byla dost velká na to, aby působila maličko okázale. Nevévodila ulici tak jako usedlosti rodu Dimnasů a Embrilů těm jejich, ale měla čtyři bílá podlaží s okenicemi v onom světlemodrém odstínu, jenž byl rodu Levých vlastní. Přízemí bylo vyhrazené pro obchod a přijímání hostů, první patro pro rodinu, druhé pro hrstku sloužících pod bedlivým dohledem hospodyně a třetí patřilo skladování starého nábytku, mnoha generacím rodinných záznamů a nekonečné bitvě proti holubům a myším toužícím se zde usídlit.

Garret se ubíral měsícem zalitou ulicí vstříc lůžku. Palce měl zaháknuté za opasek a v myšlenkách byl kdovíkde. Nevšiml si ničeho zvláštního, dokud nedošel skoro až ke dveřím.

Okenice byly otevřené, aby dovnitř šel chladný noční vzduch, ale nejen v horních patrech. Okna v přízemí prozařovaly svíčky. Garret zaváhal. V tak pozdní hodině by nečekal nic víc než mihotavý plamínek v bratrově pokoji nebo v okně některého ze sloužících. Světlo pronikající na ulici znamenalo, že se něco stalo. Namlouval si, že se mu stáhlo hrdlo vzrušením, že ať se děje cokoli, bude to něco dobrého a ne další nezdar.

Domovní dveře byly zavřené na petlici, ale ne na závoru. Zezadu byl slyšet hovor. Nejdřív otcův hluboký, rozvážný hlas, schopný kousavé jízlivosti takřka beze změny tónu a hovořící tak mírně, že nebylo rozumět slovům. Pak strýc Robson, štěkavě odsekávající: Jenže starý přístup přece nefunguje, ne? Pak znovu otec. Garret za sebou potichu zavřel dveře. Třetí hlas byl stejně nečekaný jako fujavice v létě.

„Máti?“ řekl Garret na prahu malého sálu.

Seděla u prázdného krbu, stále v cestovním rouchu z kůže a hrubé bavlny, a vlasy měla stažené do strohého drdolu, v němž vynikaly šediny na spáncích. Otec s rukama zkříženýma na hrudi se opíral o přední stěnu a strýc Robson – s bradou vystrčenou a hrudí nafouklou jako kohout – stál uprostřed místnosti, díval se na něj a tváře mu tmavly hněvem. Matka jeho vztekání ignorovala s klidem, který si osvojila už v době, kdy byla dost stará na to, aby mladšího bratra mohla přebalovat, a místo toho se obrátila ke Garretovi.

„Kdes byl?“

„U Kanniše. Jeho rodiče pořádali večeři. Nevěděl jsem, že se vrátíte.“

Matka poplácala strýce Robsona po noze a dala mu kývnutím najevo, ať se posadí. Poslechl. Otec zůstal stát, stále s tímtéž nevzrušeným výrazem jako vždycky. „Nevrátila jsem se. Ne tak docela,“ upřesnila matka. „Doufám, že se nikdo nedozví, že jsem tady a do rána zase odjedu.“

„Proč?“ zeptal se Garret. Trochu se zastyděl, že ve svém hlase slyší náznak fňukání. Je přece dospělý muž, ne děcko běhající všude za mámou.

„Víš přece, co v takových případech stanovuje firemní politika,“ odpověděla a Garret sklopil oči k botám. Firemní politika byla z pohledu jeho rodiny od toho, aby se nikdo nedopustil chyby. Pokud firemní politika stanovuje, že po padesáti dnech se s dluhem jde k soudu, znamená to, že ani nejbližším přátelům se nepočká jedenapadesát. Pokud firemní politika udává, že rodinné záležitosti se budou zapisovat šifrovaně, budou se kódovat i ty největší prkotiny týkající se domácnosti. Pokud firemní politika vyžaduje, aby do tajných obchodů byli zasvěceni jen ti, kdo o nich musejí vědět, není počet lidí, kteří by se mohli podřeknout, nikdy vyšší, než je nutné. Úsudek může ovlivnit pití nebo touha, ale firemní politika je neúprosná.

A proto ho otcova mírná, přívětivá slova šokovala víc než křik. „No tak, Dženno. Podle mě tomu chlapci něco dlužíme, nemyslíš?“

Citová hnutí v matčině tváři byla tak překotná a složitá, že se v nich vůbec nevyznal. Zadívala se do prázdného krbu, jako by v něm viděla hořet oheň. „Rodinná firma je na tom... hůř, než předstíráme. Za posledních pět let jsme ztratili hodně kapitálu. Víc, než si můžeme dovolit.“

„Dobrá,“ řekl Garret.

„Máme plán, jak to dát do pořádku,“ pokračovala. „Je riskantní, ale pokud vyjde, ztráty nám bohatě vynahradí.“

Garret cítil, že mu buší srdce, jako by se naléhavě dožadovalo jeho pozornosti. Rodiče mu vždycky důsledně vysvětlovali činnost společnosti až po uzavření příslušného obchodu. Tak ho to učili. Dozvědět se o něčem, co má stále nejistý výsledek... To už přece hraničilo s pravidly firemní politiky a on si kvůli tomu připadal jako dítě při rozhovoru dospělých.

„Je to hodně špatné?“ zeptal se.

„Pokud to nevyjde,“ odpověděl otec, „budeme muset prodat sklad.“

Strýc Robson se plácl do stehna, jako by se na ně zlobil. „To přece nemůžeš. Když začneš rozprodávat to, na čem vyděláváš, tak už jsi prohrál. To je, jako když sedlák rozemele osivo na mouku.“

„Robsone,“ napomenula ho matka. Pak zaletěla očima zpátky ke Garretovi. Nechápal tvrdost, kterou v nich spatřil. Vstala, přistoupila ke dveřím a kývla na něj, ať jde za ní. Oba starší muži zůstali na svých místech. Robson sevřel rty do úzké čárky a otec měl ve tváři drobný úsměv, který nic neprozrazoval. Garret se vydal za matkou.

Zamířili krátkou chodbou k jídelně. Ještě než došli ke vchodu, dolehlo k němu zařinčení talíře. U stolu seděla o samotě nějaká mladá Inliska, jako služka, která si hraje na něco víc, než je. Kdyby někdo nakreslil nelichotivou karikaturu hřebenického potkáněte, vypadalo by přesně takhle – tvář kulatá jako měsíček, kudrnaté vlasy, tmavé oči. Ale nevyskočila, ani nedala nijak najevo rozpaky, jak by to udělala služka.

„To je Yrit, dcera Sauova,“ řekla matka, „a ty se s ní oženíš.“

Elen ab-Denija Nycis a Sal, ve svých osmnácti letech jediné žijící dítě Byrna a Sal, nejmladší a poslední z upadlého rodu, vlastnila tři lůžka. Jedno měla ve svém bytě v otcově rodinné usedlosti, to bylo povlečené zeleně a patřily k němu letní dveře z cedrových žaluzií, které do ložnice pouštěly vánek ze soukromé zahrady. Druhé, v dětském salonku usedlosti rodu Abbasanů, kde její matka prožila dětství a pořád ji obývala babiččina rodina, bylo v apartmá ze světlého kamene vyleštěného až hrůza a zařízeného zlatorůžovými tapiseriemi a polštáři, které byly v módě deset let předtím, než se Elen narodila. Tím posledním bylo lehátko v prosté cele v sídle klovasského bratrstva, v níž se nacházelo umyvadlo a vitrážové okno obrácené k prastaré pevnosti, která byla vladařským palácem. Ve všech třech ji sloužící a stráže znali od pohledu. Jakékoli místo, které si vybrala, se beze slova přeskupilo tak, aby ji uvítalo a přizpůsobilo se jí a ona se mezi nimi přesouvala v závislosti na svém rozpoložení, zelenohoreckých oslavách a požadavcích svých lektorů.

Ze všech tří domů měla nejradši ten otcův a přespávala v něm nejčastěji.

Proto také její sestřenka Thedan věděla, kde ji najde.

„Ely? Jsi vzhůru? Vzbuď se! Pusť mě dovnitř.“

Elen ve snu seděla u toaletního zrcadla, které ji rozčilovalo tím, že jí ukazovalo odraz někoho jiného. Snažila se je přimět, aby jí ukazovalo její vlastní tvář, a tak je neustále natáčela a dívala se do něj koutkem oka, ale vždycky ze sebe zahlédla jen záblesk. Ze skla se ozývalo dunění, jako by se ta dívka z odrazu snažila prodrat ven.

„Vím, že tam jsi, Ely. Mám malér. Tak otevři otevři otevři už. Prosím!“

Zrcadlo se rozplynulo, jako když se sněhová vločka rozpustí na pokožce a Elen byla zase v posteli a hlavu měla ztěžklou spánkem. Její komnata. Tlumený, narudlý svit napůl vypálené noční svíčky. Zvedla se do sedu. Služka v patách postele pořád ještě tiše pochrupovala. Elen spustila nohy přes okraj lůžka, zrovna když se ozvalo další zaťukání, tiché a rychlé. Kradmé. To je to správné slovo. Kradmé zaťukání. Přistoupila k letním dveřím, vyhákla petlici a otevřela je. Thedan se vhrnula dovnitř jako bouřka. Bylo jí devatenáct, skoro na den přesně o rok starší než Elen, měla dlouhé vlasy, které by měly barvu karamelu, kdyby bylo víc světla, a ve tvaru obličeje jakýsi stálý úšklebek, jenž lidem připomínal lišky a potměšilé duchy. Elen za ní zavřela letní dveře a zastrčila petlici. Služka se probudila a vytřeštěně se zadívala na návštěvnici.

Thedan ze sebe začala strhávat šaty – pelerínu, roucho a boty – a strkala je služce do rukou. Její slova patřila Elen.

„Byla jsem celou noc tady. Jen my dvě. Zaplétaly jsme si vlasy a zpívaly jsme si a klevetily a ty ses mě pokoušela naučit to s těmi básněmi, co umíš, ale bylo to nad moje chápání. Usnuly jsme společně a já nikam nešla.“

„Co se děje?“

„Nic,“ odpověděla Thedan, vysvlékla se úplně do naha a prošla do šatny. „Právě teď spíme. Obě. Kde máš sakra noční košile? Je tady tma jako v jeskyni.“

Služka, mladá Inliska, která se jmenovala nějak jako Reja, těkala pohledem od Elen k otevřeným dveřím šatny a zase zpátky. Oči měla tak vykulené, že to vypadalo, jako by jí měly každou chvíli vypadnout z důlků. Elen vzdychla. „Schovej to,“ řekla a kývla k Thedaniným odloženým šatům. „Ale nejdřív je pokrop špetkou levandulového oleje.“

„Ano, paní,“ přikývla Inliska a odběhla.

Elen zívla a zamířila k temnotě své šatny. Ze šera se ozýval šustot látky. „Chci to vědět?“

„Ano,“ odpověděla Thedan. „Ach, Ely, drahoušku, chceš vědět všechno od začátku do konce a zase zpátky, ale teď zrovna... Sakra. Už jdou.“

Vyloupla se ze tmy, teď už v Elenině noční košili, chytila ji za ruku a odtáhla ji zpátky do postele. Elen přes ně obě přehodila lehkou pokrývku a složila hlavu na polštář. Z Thedan táhl alkohol a vlasy jí byly cítit táborovým ohněm. A ještě něčím. Pižmovitou, zvířecí vůní, těžší než pot.

Zaklepání, které následovalo, se už ozývalo od dveří do bytu a Elen počkala, až uslyší služku, jak se ptá, kdo to je. Hlas, který jí odpověděl, byl hluboký, mužský a povědomý.

„Počkej tady,“ řekla potichu.

„Samozřejmě že tady počkám,“ odpověděla Thedan. „Vždyť tvrdě spím. Copak to nevidíš?“ Teatrálně zachrápala, zatímco Elen znovu vylézala z postele.

Oblékla si roucho, protože u sebe neměla služku, která by to udělala za ni, a odťapkala k hlavním dveřím.

Stál tam velitel otcovy gardy s lucernou v mohutné ruce a propaloval nebohou služku pohledem, jako by právě ona mohla být za něco zodpovědná.

„Co se děje?“ zeptala se Elen.

„Nerad ruším,“ odpověděl. „Thedan Abbasan se pohřešuje.“

„Nepohřešuje. Je tady.“ Elen ukázala na postel a nehybnou vybouleninu dívky pod tenkou letní pokrývkou. „Celou noc je tady. Kdo ji má za pohřešovanou?“

Velitel gardistů se zadíval na postel a pak zase na ni. Nevěřil jí, ale to od něj ani neočekávala. Jím prováděný výpočet se netýkal pravdy, ale výhod a nevýhod plynoucích z trvání na tom, že Elen lže. Vyčkávala. Inliská služka přešlapovala v pozadí a marně se snažila zneviditelnit.

„Nejspíš zapomněla říct svým lidem, že bude tady,“ pronesl velitel stráží.

„To od ní bylo neuvážené,“ řekla Elen. „Vyřiďte jim prosím, že je u mě a v bezpečí.“ Přinejmenším tohle byla pravda. Nebo aspoň taková pravda, jak u Thedan přicházelo v úvahu.

„Vyřídím,“ odpověděl a podíval se jí do očí. „Radši se ujistěte, že letní dveře jsou zamčené, slečno. Jeden strážný říkal, že viděl zahradou procházet někoho, kdo tam neměl co pohledávat. Nechceme přece, aby se stalo něco nečekaného, že ne?“

„Žádná překvapení,“ přitakala, ale myslela tím Já to s ní vyřeším a z jeho přikývnutí bylo patrné, že to pochopil. Dveře se za ním zavřely. Elen kývla na služku, ať se vrátí na lehátko a zalezla si zpátky do své nyní obsazené postele.

„On ti uvěřil. Nemůžu uvěřit, že ti uvěřil. Chlapi jsou tak natvrdlí.“ Thedan se zahihňala a pak vzdychla. „Ach, Ely, škoda žes tam nebyla. Mělas jít se mnou.“

„A kde přesně bylo dneska v noci to tvoje ‚tam‘?“

„V jednom cechovním domě v Přístavišti. Přímo na vodě. Dovezli mě tam loďkou. Bylo tam tolik lidí! Víc hezkých kluků s holou hrudí než hvězd na nebi. A taky pár holek.“ Thedanin úsměv v přísvitu noční svíčky připomínal alegorii živočišného uspokojení.

„V Přístavišti? Skončíš těhotná s nějakým... soukeníkem.“

„S nějakým soukenickým synkem, co má nádherně oblý zadek,“ upřesnila Thedan a udělala lačný, chňapavý posunek. Pak, protože Elen se nezasmála, dodala: „Nebuď pruderní.“

„Nejsem.“

„V tom případě jsem coura.“

„To netvrdím,“ opáčila Elen. „Umím ocenit pěkně udělaný zadek jako kdokoli jiný. Jenže... Takhle to dál nejde. Není to bezpečné.“

„Měla jsem masku. Půlka lidí tam byla maskovaná. Nikdo mě nepoznal. Nezlob se.“

Elen jí položila dlaň na rozcuchané vlasy, slané od dýmu, a sestřenka vyšla jejímu dotyku vstříc jako kočka, kterou někdo hladí po hlavě. Vinné výpary, které se z ní linuly, měly páchnout, ale nezapáchaly. Připomínaly nějaký cizokrajný parfém, který by Elen mohla vlastnit, ale nikdy by ho nepoužila. Něco krásného, co by jí neslušelo. Elen si říkala, že ten svíravý pocit v hrudi je obava o Thedan a zlost na ni, ale věděla, že to není celá pravda.

„Jen si o tebe dělám starosti,“ řekla. „Nic víc.“

„Já o tebe taky. Chtějí toho po nás tolik, víš?“ odpověděla sestřenka. Do jejího hlasu se vmísila jakási něha a odtažitost. „Berou si z nás tolik a pak nám nařizují, co máme dělat s tou troškou, která nám zůstane. A ty jim věříš, drahoušku. Děsí mě, jak moc jim věříš.“

„Jsi opilá.“

„Zato ty jsi střízlivá a já bych tě z toho vysvobodila, kdyby to šlo. Víš, že bych tě vysvobodila, kdyby to šlo, viď?“ Z oka jí sklouzla slza a její vláha se jasně zatřpytila ve světle svíčky.

„Prostě budeme muset dohlížet jedna na druhou.“

„Pořád,“ řekla Thedan a Elen by skoro až věřila, že nelže. „Pořád, pořád, pořád.“

Sestřenka se usmála a zabořila se do polštářů. Zakrátko už se od ní linuly tiché, tlumené zvuky – tak trochu chrápání, a přitom tak trochu ne. Elen ležela v přítmí a snažila se nevrtět, aby ji neprobudila. Spánek se vracel pomalu a nepřinesl s sebou žádné sny.

Denija Abbasan měla se svým manželem Byrnem a Sal tři děti. První dvě, dvojčata, zemřela mladá. Třetí, Elen, mělo těžký porod a Denija se ještě dožila toho, že viděla dcerku dýchat a mohla jí požehnat. Tak to aspoň říkali před Elen. Její znalost matky vycházela čistě z tvrzení druhých lidí. Občas si uměla představit ženu, která se jí trochu podobá, ale je starší, moudřejší, šťastnější. Jindy měla před očima ženu s tmavými vlasy i očima a pronikavým smíchem, která ustavičně, nezvratně odmítá ji i vše, čím se stala. Matka pro ni byla příběhem, který si vyprávěla a k tomu příběhu patřilo, že její dcera pro ni není tak úplně dost dobrá, jelikož právě toho se u sebe Elen bála.

Po Denijině smrti se Byrn rozhodl, že už se znovu neožení. Elenin prastrýc, vládce Ausai a Sal, žádné děti nezplodil. Jestli – až – bude Elen mít své vlastní děti, budou mít salovskou krev, ale nějaké jiné jméno. I kdyby se její otec oženil znovu, Elen bude vládnout po něm a po ní převezmou trůn její děti, ale už ne jako Salovci. Věc se má tak, že a Salové jsou nejvlivnějším rodem v Kitamaru, a přitom už ustupují ze scény.

To není důležité. Mocné kitamarské rody si mezi sebou prohazují krev a lůžka jako při nějakém obrovském, složitém tanci, jehož parketem jsou dějiny. Vládce města byl po čtyři pokolení a Salem, po dvě pokolení předtím pocházel z rodu Rejosů a po půltucet pokolení předtím z rodu Adreskatů.

Skoro vždycky, když se trůnu ujme žena, dojde ke změně jména a město se obrodí přinejmenším po stránce rodokmenu. Je to přípustná změna.

Patero nejvlivnějších rodů bývalo i sedmerem a dvanácterem a trojicí podle toho, z jaké strany zrovna vítr foukal. Mocné rody vyklízejí scénu a ty méně významné – Erindenovci, Lordžovci, Karsenovci, Mallotovci, Fossovci a tucet dalších – čekají na svůj vzestup. Ale Kitamar je Kitamarem a po celé dějiny, od jeho založení po dnešní ranní slunce, existuje vlákno, které ho drží pohromadě. Trůn ani jednou neuchvátil žádný samozvanec. Město nikdy nerozvrátily žádné občanské nepokoje, ani ty nejbouřlivější. Pokud Elen při svém studiu občas zaslechla v historii svého města podtón krutosti, je to jen cena, jaká se platí za mír.

Thedan, s tváří nehybnou a uvolněnou, byla pořád ještě pohroužená do spánku, když se žaluziemi letních dveří protáhly paprsky rozbřesku. Elen ji pozorovala, jak spí, dokud se neujistila, že už se sama do snů znovu nepohrouží, pak vyklouzla z postele, aniž svéhlavou sestřenku probudila a nechala se služkou obléknout a učesat mlčky. Thedan vypadala tak neprobuditelně, že si u toho nejspíš mohly stejně tak dobře prozpěvovat a tleskat, ale Elen odešla z komnat potichu. Samotný dům byl rozlehlý a velkolepý, s tolika místnostmi, že by v něm mohl stylově žít tucet lidí, ačkoli teď ho obývala jen ona s otcem. Dům pro hosty zůstával už celé roky zavřený a v jižním ani ve východním křídle hlavní budovy se dokonce vůbec neotvíraly okenice. Severní křídlo a přilehlé zahrady byly dostačující. Víc než dostačující.

Nasnídala se v mechové zahradě pod baldachýnem ze železa a hedvábí. Kolem stolku měla jako náhodou naaranžované svlačce. Zrovna popíjela studenou vodu ochucenou citrusy, když zahlédla kočár. Měl na sobě symboly darisského bratrstva a muž, který u něj stál, nosil barvy rodu Čálatů. Tvář, protkanou jizvami po nějakém strašlivém požáru, měl stále docela pohlednou. Elen ho znala od vidění, byť ne jménem. Hlavně však věděla, co jeho přítomnost znamená. Dojedla posledních pár soust krup nasladko s vajíčkem, mávla na sloužící, ať talíře odnesou a odebrala se do otcových komnat. Tvářila se, že nemá naspěch, ale napětím už se jí svíralo hrdlo.

Když vešla do velkého sálu před otcovým soukromým přijímacím pokojem, střetla se s otcovou sestřenkou Andomakou Čálat, která z něj právě vycházela.

Andomaka ji obdařila bledým, vlídným úsměvem, ale ve ztuhlosti kolem jejích očí byla patrná ustaranost.

„Sestřenko,“ pozdravila ji. „Vypadáš dobře.“

„Cením si tvé velkorysosti. Ponocovala jsem s přítelkyní,“ odpověděla Elen a zasmála se. „Vypadá to na palácové intriky. Daří se ti dobře?“

Andomaka se zarazila. Občas to dělávala, jako by poslouchala hudbu, kterou nikdo jiný neslyší. „Ne,“ řekla, políbila ji na tvář a odešla. Elen se otočila k otcovu pokoji. Už ani nepředstírala uvolněnost.

Byrn a Sal seděl na široké kožené pohovce, kolena měl od sebe a ruce svíral mezi nimi. Místnost byla tak prostorná, že Elen ještě v půli cesty ode dveří k němu stále vnímala vzdálenost, která je od sebe dělila. Zvedl bradu, aby na ni viděl, aniž musel zaklánět hlavu.

„Byla tu Andomaka,“ řekla Elen. Nebyla to otázka, ale mohla být.

„Ne jako naše sestřenice. Je velekněžkou darisského bratrstva. Schraňuje pro ně jejich mystéria. A pro strýce.“

„My ale nejsme darissovci.“

„To ne, ale prý mají nějaký obřad, k němuž je nutná trocha krve nejbližšího příbuzného dotyčné osoby.“ Zvedl paži. V místech řezu byla vidět drobná rudá ranka. „Zdálo se mi nezdvořilé odmítnout.“

„Uzdravení?“

„Pohřební obřad.“

„Ach.“

„Ještě nezemřel,“ řekl otec a znovu sklopil hlavu. „Podle ní ale zemře. A to brzy.“ Zavrtěl hlavou. „Děd se dožil velmi vysokého věku. Myslel jsem si, že to potrvá ještě roky. Snad i desítky let. Myslel jsem si...“

Rozhlédl se po pokoji, jako by to byl obraz něčeho, co už ztratil. Měl se zakrátko stát nejmocnějším mužem ve městě a tvářil se jako povozník, jemuž se zaběhl pes. Věděla, co se chystá říct a v duchu ho zapřísahala, ať to neříká. Ať aspoň protentokrát neopakuje stále tentýž refrén.

„Mrzí mě, že tu není tvá matka.“

„Mě taky,“ řekla a napětí v jejím hlase zřejmě otci úplně uniklo.

„Ale ještě se to nestalo. Zatím. Třeba se Andomaka mýlí. Ještě by se mohl zotavit. Chci říct, že nemá smysl vzdávat se naděje.“

Naděje bylo na jeho rtech zvláštní slovo vzhledem k tomu, že ten okamžik byl spjatý se smrtí její matky, se smrtí jejího prastrýce, se životem, který vedla a tím, který bude smět vést. Věděla jen, že otec chce, aby svět byl něčím jiným, než je a že ji jeho přání dohání k nepříčetnosti. Všechno, co se mu chystala říct o Thedan a nočním dobrodružství, se vypařilo, nicotnost sama. Dívala se, jak se otec znovu noří do svých úvah a nebyla si jistá, jestli chce jít k němu nebo opustit místnost.

Za sebou uslyšela tiché zaklepání. Ve dveřích stál postarší muž v rouchu sloužícího.

Povytáhla obočí, připravená poslat ho posunkem a lusknutím prstů pryč, ale otec už vstával.

„Je tady?“

„Ano, můj pane a Sal,“ odpověděl sluha. „Pan Karsen je v ranní zahradě.“

„Díky,“ řekl otec a zamířil svižným krokem ke dveřím. Zastavil se, jako by si na ni vzpomněl, a o krok couvl. Políbil ji na čelo, jak to dělával, když byla ještě malá, a pak ji vzal za ruku. Zdálo se, že se chystá něco říct, ale jen jí stiskl prsty, pak je pustil, otočil se a vrátil se ke svým povinnostem. Odchvátal a zanechal ji v přijímacím pokoji samotnou.

Elen chvíli mlčky postála, pak došla k místu, kde seděl a zaujala tutéž zoufalou pózu s nohama od sebe a rukama sevřenýma mezi koleny jako předtím on.

Její otec se každou chvíli ujme vlády nad městem. Odstěhuje se do paláce a salovská usedlost – budovy, zahrady, kašny, rodinný chrám, knihovna, kuchyně, stáj a všechno – bude obnášet ji. Jen ji. Bude se od ní čekat, že vyplní prázdnotu zanechanou svými rodiči jako osamělé semínko rachtající v obří, vyschlé tykvi, až nakonec otec zemře a pak už ty prázdné skořápky domů nebudou obsahovat ani ji.

Představila si matku, ne tu skutečnou, jen přízračný obraz, který si poskládala z vypravování druhých, jak stojí tam, kde předtím stála ona a dívá se na ni, jako se ona dívala na otce.

Čekalas něco jiného? zeptala se nematka. Největším tajemstvím urozené krve je, že ti všechno dá, protože tě taky o všechno připraví.

Trvalo ti dlouho, než jsi to pochopila, dceruško.

Chahon přitékala ze severu, napájená dálnými ledovci a sněhovou pokrývkou držící se v horách. Tisíce potůčků a říček se shledávaly, splétaly se jako vlákna provazu a přitom mohutněly a sílily. Dřevorubecké tábory vháněly do toku dříví, ale kromě několika úseků rozesetých po celé délce řeky byla voda pro lodní dopravu příliš mělká a bouřlivá. Poslední peřeje se nacházely kousek severně od Kitamaru. Skály tady byly nižší než bývaly kdysi, podemleté neutuchajícím, urputným proudem.

Uplyne ještě mnoho životů, než řeka přetvoří krajinu tak, aby tekla klidně, ale voda je pomalá, trpělivá a mocná. Časem v boji proti zemi zvítězí.

Peřeje však nebyly jediným místem, kde Chahon dávala pocítit svou bezmyšlenkovitou, věčnou vůli. Říční zákrut v městské zástavbě měnil Kitamar od základu, ale tak pomalu, že to žádný smrtelník nevnímal. Přístavišťská mola a doky dělaly pro oslabení náporu řeky, co mohly, ale zemina a kámen se špetku po špetce odplavovaly. Po každých několika pokoleních bylo zapotřebí pobřežní hráz zpevnit nebo přestavět. A co Chahon uloupila skalám a břehům, to se s jejím svolením usazovalo v líné vodě tvořící víry jižně od Starobraně a východně od Čadova. Prsť a osivo, dříví a tráva, staré kosti a věci, které vzala voda, to všechno pozvolna vrůstalo do pásma pustiny na území města, jíž se říkalo Náplavy.

Uprostřed léta byly Náplavy stejně bujné jako kterýkoli z hvozdů lemujících tok řeky jižně od města. Listí na stromech mělo tmavozelenou barvu a podrost byl stejně hustý a neprůchodný jako šípková houští z pohádek. Banda otrhaných hřebenických dětí pod vedením nějaké staré Inlisky pátrala na souši po cenných vyplavených odpadcích a sbírala pod stromovou klenbou plané ostružiny. Nákladní čluny se šinuly proti proudu k přístavu a na zpáteční cestě se nechávaly unášet řekou. Lodníci na sebe pokřikovali svébytným jazykem nadávek a technických výrazů typických pro tuto část řeky, hlasy krásnými a nesrozumitelnými jako ptačí zpěv. Řeka se šuměním dorážela na mosty vedoucí ke Starobrani a roztáčela víry jižně od lišejníkem oslizlých kamenných pilířů. Provoz na mostech připomínal při pohledu z náplavského břehu oživlé panenky: figurky strážných v propocených modrých pláštích vybírající poplatky od loutek vozků, zatímco maličcí koníci a muly odhánějí neviditelné drobounké mušky.

Svět voněl létem, sytým a svěže zeleným, jen s náznakem hniloby, kterou s sebou přinese podzim. Ve stínu pod stromy seděly dvě postavy zády ke Starobrani a čelem k proměnlivé vodní hladině. Muž měl zježené bílé vlasy a jeho výraz neskrýval pobavení. Žena, s kulatou tváří a kudrnatými vlasy Inlisků, měla na tváři jizvu a jedno oko mléčně bílé. Každý, kdo by je viděl, by je považoval za lidi.

„Teď už ví, že čepel zmizela,“ řekl muž.

„To ví určitě delší dobu.“

„Škoda, že jsem u toho nebyl. Když ten slizoun přistoupil k oltáři a našel tam jenom myší bobky a vzduch.“

„Hezká chvíle,“ přisvědčila žena.

„Neužírej se tím.“

„Ztratil čepel. I já ji ztratila. Pokud je jeden z nás hlupák, jsme hlupáci oba.“

Muž se předklonil a zamžoural na sluneční paprsky odrážející se od hladiny. „Na tvoji obhajobu – jsi doslova obklopená zloději a kriminálníky.“

„Ale jsou to moji zloději a kriminálníci. Když pes pokouše psáře, je to vždycky psářova chyba.“

„Jenže pod sekeru pak jde pes.“

„Na to taky dojde,“ řekla žena. Po chvíli dodala: „Čepel usiluje o návrat k někomu, kdo o ni stojí.“

„Mno. Taky jsem si něco přivolal. Ne že bych tušil, co přesně to bude, ale není sám, kdo umí hrát tuhle hru.“

„Taky je tady Šau.“

„Vážně?“

„Řekla bych, že jo.“

Muž se zamračil. „Nemůžu říct, že by se mi to líbilo, ale mohlo by se nám to hodit. Ulicemi se poslední dobou toulá nějak moc bohů. Jeden pak neví, co má čekat. Ale dokud náš Byrn a Sal bude tam, kde ho potřebujeme mít, nejsme bez šance.“

„Takhle blízko jsme byli naposled před mnoha pokoleními,“ řekla. „Pokud teď selžeme...“

„Neselžeme.“

Upřela na něj zdravé oko. „Ty tomu věříš?“

Jedno z dětí u vody vypísklo a začalo kopat ve světlé hlíně, kterou tady navršila řeka. Muž se díval, jak dítě zvedá něco nad hlavu. Kus čehosi kovového. Říční smetí, oslavované, protože je něčím víc, než mají.

Žena vstala a oprášila si kalhoty. Mužův pohled zvlídněl.

„Až bude po všem,“ začal, „a zůstaneme zase jen my dva–“

„Až bude po všem, uvidíme, jestli se ještě oba udržíme na nohou,“ opáčila.

„To neříkej.“

„Všechno umírá. I bohové. Proč bychom tady jinak byli?“ V jejím úsměvu byl smutek, který se k její tváři nehodil. Odešla, vydala se podél stromové linie na jih. Po chvilce si začala hvízdat nějaký tichý, složitý nápěv z jakéhosi dávnějšího věku. Vykračovala si pyšně a žena i děti dělaly, že ji nevidí.

Na jižním konci Náplav se pevnina zužovala a nad klidnou vodou se tyčil nejjižnější kitamarský most, žluté cihly a černá malta. Pilíře kdysi omývané řekou se po desetiletích usazování naplavenin ocitly beze zbytku na souši a kolem tmavých mostních oblouků teď rostly plevelné stromy. Žena se nevydrápala do svahu jako jiní a nečekala na ni ani žádná z veslic křižujících řeku. Místo toho chvíli postála a přejížděla zdravým okem po zemi i po vodě, jako by před sebou měla otevřenou knihu. Pak zacouvala zpátky do stínu pod mostem a už z něj nevyšla.

Za nějaký čas vystoupila po kamenném schodišti do světla u pivovarského domu ve Vývěři. Přes sázkařské okénko byla spuštěná ochranná železná klec a žena se u ní zastavila, aby se podívala na křídou napsané značky. Muž za pultem ztuhl, ale neodvrátil zrak. Po chvíli přikývl.

„Teto Trnko,“ oslovil ji.

Žena v odpověď zamručela, otočila se a šla dál na východ.

Matka se nakonec navzdory svým úmyslům zdržela tři dny. Nepřibližovala se k oknům a otec nepouštěl hosty dál než do vstupní haly. Tvrdil jim, že služebnictvo chytilo nějakou chorobu, tak co kdyby laskavě přišli za týden, až se dům očistí?

Garretovu právoplatnou novou snoubenku umístili do jedné z ložnic pro hosty, orientované do dvora za kuchyní, aby ji z ulice nikdo nezahlédl.

Ty tři dny uplynuly v důvěrných poradách. Občas se jich směl účastnit i Garret a jeho mladší bratr Vaš. Jindy mohl být u toho, jak se spolu matka, otec a strýc Robson přou a rafají po sobě, jen Garret. Někdy však ani on nebyl vítán. Plán, na který jeho rodina vsadila svou budoucnost, zněl následovně: Zpečetí spojenectví s jedním inliským kmenem, který operuje na sněžných stezkách mezi Kitamarem a Dálným Kethilem. Sňatek Garreta a Yrit bude zárukou toho, že jejich spojenectví je skutečné. V dokonalém světě by nechyběly děti, ale účetní bilance nepřipouštěla prodlevu. Inliskové pak věnem vypraví pro své nové kitamarské příbuzné zimní karavanu.

Zimní karavany jsou zoufalé. Jednu takovou, se zkušeným vůdcem a deseti povozy, si před osmi lety najali Kortanovi. Když jim vozy, koně, vůdce i zboží spolkla vánice, rozprodali vše, co jim zbylo a dali se do služeb jiných kupeckých rodin, které byly ochotné je najmout. Zkrachovalý rod.

Ale s inliským vůdcem, severskými koňmi a penězi od několika pečlivě vybraných spojenců a investorů by se Levým mohl podařit kousek, který Kortanovi zpackali. Přivézt koření, hedvábí, ledek a léčivé bylinky o několik měsíců dřív než konkurence. Mohli by rozhodovat o smlouvách na zbytek roku, doručit zboží, které už budou mít naskladněné a vydělat tolik, aby mohli splatit dluhy a ještě zafinancovat investice na příští rok.

A ano, museli by opatrně vybírat, koho přizvat k pomoci s financováním. Strýc Robson chtěl oslovit Okasa Durrala, ale otec odmítl. Matka navrhla, že by mohli promluvit s Berisem a Lordža, a strýc Robson jí do očí řekl, že je hloupá. Od kněze a šlechtice přece nikdo nebere peníze v očekávání výdělku.

Když matka nakonec odjela, vytratila se ranním šerem v peleríně s velkou kápí a plán přitom pořád ještě nebyl hotový. Ale strýc Robson a otec měli své úkoly a vyjednávání dobře promyšlené. Plán měli rozfázovaný a harmonogram pevně daný. Kdy se budou shánět peníze, kdy je zapotřebí poslat pokyny matce a jejím jednatelům do Dálného Kethilu, kdy má karavana dorazit.

A mezi daty a rozpisy byl uvedený i termín, kdy Garret stane u rodinného oltáříku se svědkem ze severského kmene a s knězem, kterého najme strýc Robson, a sváže svůj život s Yrit, dcerou Sauovou. Měl stejnou váhu jako schválení půjčky nebo úhrada poplatku cechu lodníků. Byla to obchodní záležitost.

„Budeš s ní muset spát,“ poznamenal Vaš. „To přece víš. Budou chtít děti.“

„Vím,“ přikývl Garret.

Vaš přišel na svět necelý rok a půl po Garretovi, ale občas se zdál být mnohem mladší. Měl oči po matce a bradu po strýci Robsonovi. I rameny krčil jako matka. „Myslíš, že to dokážeš?“

„Co?“

„Všechny vaše děti budou poloviční Inliskové. Budou vypadat jako Serria.“

Garret loupl pohledem ke dveřím. Seděli v malém sále. Neslyšel, že by kolem někdo procházel, ale Serria – jejich hospodyně a hlava služebnictva – uměla chodit nehlučně, když chtěla. „Serria není poloviční Inliska,“ namítl, ale potichu.

„Je zčásti Inliska,“ opravil se Vaš.

„Ani ne způlky. Ze třetiny.“

Vaš nakrčil nos.

„Takhle to podle mě nefunguje.“

„Nevím, co je Serria a nezáleží na tom. Je služka. Tady jsme... tady jsme u Levých. Tohle je naše rodina. Teď. Napořád. Už nebudeme Hanšové.“

„To ne.“

„Mně to nevadí,“ dodal Garret. „Vážně. Ale druhým to vadit bude. A budou se na nás dívat svrchu.“

„Představ si, jak jí asi je. Přivdat se k takovým nedochůdčatům, jako je naše rodina. Vždyť ani nemáme svoje vlastní kozy na dojení.“

Vaš zřejmě z výrazu staršího bratra pochopil, že už to přehnal, protože zvedl ruce dlaněmi ven na výraz kapitulace. Ve tváři měl něco, čemu Garret nerozuměl. Snad lítost.

„Děláme pro podnik, co musíme,“ řekl.

„To jo.“

„No a–“ Nenapadalo ho, co by k tomu ještě mohl říct. Vstal od stolu a odkráčel z místnosti. V ramenou a čelisti už ho od samého napětí začínalo pobolívat. Dívka – Yrit – nesměla vycházet z domu a zákaz platil i pro starou paní, která ji doprovázela, ale když došel do jejích komnat, našel tam jen Serrii. Držela kameninovou vázu a aranžovala v ní kytici nějakých květin s velkými korunními plátky. Po jeho příchodu povytáhla obočí a Garreta se zmocnila nepříjemná obava, že ho slyšela dohadovat se o čistotě její krve, ačkoli se přitom nacházel o patro níž a na druhém konci domu.

„Sháním ji,“ řekl.

Serria se otočila zpátky ke květinám a kývla k otevřeným okenicím. „Najdete ji tam.“

Garret přistoupil k oknu. Yrit seděla se svou gardedámou na nízké kamenné lavičce na dvorku za kuchyní. Dopolední slunce mělo sílu a denní horko i vlhko rychle sílilo. Odpoledne bude dusno jako v pařníku. Yrit něco držela v rukou. Snad nějaké tenké kožené řemínky, které splétala dohromady. Udeřilo ho do očí, jak kudrnaté má vlasy a jak širokou tvář. Na pravém obočí měla jizvu, jako by tam z ní někdo kousek umazal. Když se zpoza zdi ozval hluk – kola od vozu drkotající na dlažbě, hlasy mužů a žen na ulici –, zvedla hlavu a rozhlédla se, jako by očekávala někoho nebo něco, co ne a ne se dostavit.

Budu s tebou nadosmrti ženatý, pomyslel si Garret. Až se budu probouzet, budeš u toho. Až budu večer usínat, budeš u toho. U každého jídla, na každé schůzi, každý den, navěky. Ta představa se od jeho mysli odrážela jako dešťové kapky od voskovaného plátna. Nedávala smysl.

„Potřebujete s něčím pomoct?“ zeptala se Serria.

„Ne, já jen... Myslel jsem si, že bych měl strávit... Nevím, co jsem si myslel.“

„Mám ji zavolat?“

„Ne. Můžu tam za ní zajít.“

„Jak si přejete.“

Když vyšel na dvůr, Yrit strnula. Přistoupil k ní pomalu, jako k psovi, kterého se snaží nevyplašit. Tvářila se bezvýrazně a odtažitě. Její gardedáma přežvykovala naprázdno a dívala se do prázdna, soustředěně a zároveň roztržitě.

„Chtěl jsem se zeptat,“ oslovil dívku pomalu a přikyvoval přitom. „Jestli něco nepotřebuješ.“

Yrit v odpověď kývla a řekla něco, čemu Garret nerozuměl.

„Omlouvám se,“ pronesl. „Neumím... é...“

Gardedáma se ušklíbla, uchechtla se, jako by zavtipkoval a zavrtěla hlavou. Bílé vlasy měla spletené do copů. Yrit zrudla a spustila ruce k bokům. Garret nechápal, co řekl špatně, dokud nepromluvila znovu, pomaleji, aby slova nesetřel její přízvuk. „Děkuji, ale mám všechno, co potřebuji.“

„Ach tak. Jistě. Tak... děkuju.“ Gardedáma se znovu zasmála, tentokrát jeho ústupu. Stáhl se do chládku panujícího v domě. Zdálky bylo slyšet, jak spolu strýc Robson a otec hovoří. Nebo spíš otec hovořil a strýc Robson popuzeně vykřikoval.

Serrii zastihl v přední hale. „Jdu ven.“

„Určitě je to moudré?“

„Nehodlám zůstat vězněm ve vlastním domě, Serrio. Mám přátele. Mám svoje zařizování. Tímhle se na tom nic nemění.“

Starší žena – v matčině věku, nebo navzdory svým šedinám o něco mladší – našpulila rty. Garret ucítil, jak se mu na jazyk dere omluva, ale polkl ji. Ať už mu v tu chvíli napěchovalo do hlavy bavlněnou sypkovinu cokoli, nehodlalo ho poslouchat, jak říká Omlouvám se.

„Chápu.“

„Děkuju,“ řekl a odmlčel se. „Potřebuje lektora.“

„Prosím?“

„Yrit. Potřebuje lektora. Někoho, kdo jí pomůže... snáz zapadnout. Takhle ji nemůžeme vzít do společnosti. Jen by nám dělala ostudu.“

„A bylo by to k ní kruté,“ podotkla Serria. „Ale váš otec asi nedovolí, aby se o ní dozvěděl nějaký lektor.“

„Budeme muset něco vymyslet.“

„Jistě. Zařídím to.“

Městská stráž měla v Kitamaru celkem troje kasárna. V Čadově to byla rozlehlá, plochá budova ze šedivých cihel, která shlížela na kanál zanesený popelem a smetím z výhní. Ta kamenecká sloužila hanšským armádám jako stáje, když ještě Kitamar byl jen pouhým brodem a oblíbeným terčem nájezdů kočovných Inlisků.

Ta největší se nacházela na jižním konci Nojmarku. Zabírala skoro celý domovní blok a patřilo k nim prostorné cvičiště z udusané hlíny, na němž díky pravidelným trestům a drilu nerostl mech ani plevel. Samotné ubikace zabíraly třípodlažní budovu z našedlého štuku, zastřešenou taškami ze šedivé břidlice. Do stájí se ukládaly vozy používané vězni, když je strážní s bičem v ruce vyváděli, aby očistili ulice a s nimi snad i své poskvrněné duše.

Kasárenský dvůr byl obrácený k jihu jako kněz propalující pohledem nečistotu Hřebenice, Vývěře a špitálu jižně od městských hradeb. Do pasu svlečení strážní tady dopoledne i odpoledne v palčivém letním slunci nacvičovali boj. S mečem a lukem, s karabáčem i holýma rukama. Městská stráž je neutuchající přehlídkou násilí, protože vede válku, která nekončí – nemůže skončit. Strach, který modropláštníci nahánějí těm nejníž postaveným a nejzoufalejším v Kitamaru, je stejnou zbraní jako jejich meče a karabáče a slouží stejnému účelu: stabilitě.

Město možná není spravedlivé a rozhodně není laskavé, ale je samo sebou. Ulice, které jsou bezpečné pro kupce v parádních šatech, jsou bezpečné vždycky a ty, které ne, jsou většině lidí známé. Bezdomovci, kteří zemřou v zimním chladu, se odvezou, než začnou smrdět, stejně jako pošlí psi, kočky, krysy a holubi, surová hovna a hnijící zbytky jídla. Kdo se bojí zákona, ten se ho bojí vždycky a ti, jimž se zákon zodpovídá, se na něj mohou spolehnout.

A když městská stráž neprochází ulicemi nebo nevybírá poplatky a mýta, z nichž se hradí jejich strava a dříví na otop nebo výcvik v kasárnech, velmi často tráví čas v lázních.

„Co se ti stalo?“ vyzvídal Garret.

Mór k němu vzhlédl z vlažné vody a zamrkal jako myška. Na hrudi měl tmavou podebranou modřinu s rudými tečkami v místech, kde došlo k protržení pokožky. „Myslíš tenhle cucflek?“

„Kapitán Senit se rozhodl ukázat nám novou bojovou školu,“ vysvětloval Kanniš. „A Mór se nabídl jako dobrovolník.“

Veřejné lázně byly obložené zelenými a žlutými kachlíčky a hlasy se v místnostech rozléhaly jako v jeskyni.

V mužské části – jediné, kterou kdy Garret navštívil – se nacházely stojánky s kalíšky pitné vody a nepolevující, matně vnímaný odér mýdla a těl. V zimě byl horký bazén vždycky plný strážců pořádku, kteří v něm polehávali, hovořili a zaháněli chlad. V létě jich bývalo méně a soustřeďovali se hlavně v bazénu s vlažnou nebo studenou vodou.

„To bych neřekl,“ namítl Mór. „Vyzval mě, abych předvedl svou bojovou zdatnost.“

Garret odložil osušku, vlezl si do vody a uvelebil se vedle přátel. „Jak to šlo?“

„Předvedl jsem bojovou zdatnost. Kapitán naznačil, že by tam mohl být prostor ke zlepšení.“

„Dobré na tom bylo, že použil plochou stranu meče.“

„Ano,“ přitakal Mór. „To od něj bylo milé.“

„Co ty?“ zeptal se Kanniš, přitiskl se zády ke kachlíčkům a rozpřáhl ruce, jako by bazén byl jeho soukromý, osobní trůn. „Pár dní ses neukázal.“

Garret se předklonil. „Ale nic. Jenom jsem byl doma. Vždyť to znáte.“

„Jako lhář nestojíš za nic,“ poznamenal Mór. „Prostě za nic.“

„No dobře,“ připustil Garret. „Je to průser jako hrom. Usínat pod otcovou střechou je jako spát v bouřce, všichni po mně něco chtějí a nemůžou mi dát skoro nic na oplátku. A kdybych vám řekl podrobnosti, což bych opravdu moc rád, bylo by to porušení firemní politiky. Tak jsem se místo toho zašel podívat, jak dostáváte nakládačku.“

„Není to zase taková hrůza,“ ohradil se Mór. „Vypadá to horší, než to je.“

„To ale moc neznamená,“ řekl nějaký neznámý hlas. „Mohlo by to bolet, až by se ti z toho zvedal žaludek a pořád by to nebyla taková hrůza, jak to vypadá.“

Muž, který vklouzl do bazénu vedle Kanniše, byl mladý, trochu oplácaný a měl vousy, které se ještě tak úplně nerozhodly, čím budou. Kanniš zvedl ruku, ten nový mu ji s kamarádskou nenuceností stiskl a zase ji pustil. Pak ukázal bradou na Garreta. „Kdo je to?“

„Garret Levý,“ odpověděl Kanniš. „Kamarádíme se odmala. Garrete, to je Tannen. Jeden z našich.“

„Jeden z vašich?“

„Bratr z hlídky,“ odpověděl Tannen. „Kryjeme si navzájem záda.“

„To zní logicky,“ pronesl Garret příkřeji, než měl v úmyslu.

Mór se předklonil a zatěkal pohledem mezi Garretem a novým klukem. Jeho znepokojení mělo správně působit legračně, ale nepůsobilo. „Garret je náš kamarád už odnepaměti. Bude řídit kupeckou společnost. Leví jsou na trhu hodně vlivná rodina.“

„Přeháníš,“ poznamenal Garret. „Moje rodina si vede slušně.“

„Přeháním, ale on to zlehčuje,“ upřesnil Mór. „Ve skutečnosti je to někde mezi.“

„Ne že by hrozilo, že budeme v nejbližších dnech dělat něco vzrušujícího,“ rozhodl se Mór vyplnit ticho. „Ne teď, když...“ Ukázal na své poranění.

„–aspoň s něčím,“ dořekl Mór. „Dokud se neujistí, že mě nerozsápe první toulavá kočka.“