Přeložil Petr Kotrle

BROTHERS OF THE WIND

Copyright © 2021 Beale Williams Enterprise

All Rights Reserved

Copyright © 2024 for the Czech translation by Petr Kotrle

Copyright © 2024 for Cover by Tomáš Flak

Copyright © 2024 for Maps by Isaac Stewart

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0600-4

Obsah

BROTHERS OF THE WIND

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

PRVNÍ ČÁST

ČERNÝ ČERV

DRUHÁ ČÁST

STŘÍBRNÝ STROM

TŘETÍ ČÁST

BÍLÉ ZDI

ČTVRTÁ ČÁST

ŠEDÉ ZEMĚ

ČÁST PÁTÁ

ZELENÉ MOŘE

DODATKY

Věnování

Tato kniha je věnována drahé přítelkyni Cindy Yanové, která nás opustila v roce 2020 po mnohaletém boji s rakovinou. Někteří z naší komunity ji znali jako „Modrou“ nebo „Cyan,“ ale všem, kteří ji mohli poznat, byla úžasnou přítelkyní. Přestože odešla až příliš brzy, díky své energii, rošťáckému smyslu pro humor a odhodlání vyždímat ze života, co to dá, nepromarnila ze svěřeného času ani okamžik.

Podstatné je následující: Cindy se stala významnou součástí našeho světa a také velkou částí světa mnoha dalších kolem ní. Kolik to bylo radosti, kolik nám to dávalo štěstí, se ukázalo ještě jasněji, když nás opustila. Sbohem, statečná a milovaná. Nikdy nám nepřestaneš chybět.

Toto poděkování bych chtěl věnovat také Cindinu kamarádovi a spolubydlícímu Marku Gambalovi, který se o ni v posledních měsících života tak krásně a nezištně staral. Za Cindy a všechny přátele, kteří ji měli rádi stejně jako ty, velký dík, Marku.

PODĚKOVÁNÍ

Všem románům z Východního Ardu, jež jsem napsal poté, co jsem se tam po mnoha a mnoha letech nepřítomnosti vrátil, pomohla víc, než dokážu vyjádřit, práce úžasné skupiny lidí. Byli to oni, kdo mě podpíral (občas poté, co mě právem srazili k zemi) při návratu do světa, jenž jsem možná původně vymyslel já, ale ve výsledku jej oni znají lépe než já. (Autoři, anebo přinejmenším tento, nemají ve zvyku o svých dřívějších výtvorech příliš dumat. Vždycky se vrhnou na další příběh.) Patří jim proto největší zásluha za to, do jaké míry nové knihy z Východního Ardu plynule navazují na ty původní. Odpovědnost za všechny do očí bijící odchylky padá na mě – i když spisovatel si občas prostě musí vymyslet něco nového. Seznam by samozřejmě mohl být téměř nekonečný, ale poděkuji těm, kteří se hříchem pomoci Tadovi provinili nejvíc. A těmi jsou: Strážci oficiálního kánonu: Ylva von Löhneysenová, Ron Hyde, Angela Welchelová, Jeremy Erman. Můj podpůrný tým tvorby knih: Deborah Bealeová (manželka, redaktorka a oficiální milovaná bytost) a all-stars z nakladatelství nebo související Betsy Wollheimová, Sheila Gilbertová, Josh Starr a Marylou Capes-Plattová. Další důležití Tadovi pomocníci: Lisa Tveitová (administrátorka tadwilliams.com) a laskaví, obětaví a trpěliví lidé z fóra TW a mých účtů v sociálních médiích, kteří se rozhodně nedožadují mé krve, když musejí na nové knihy dlouho čekat. (Ve skutečnosti byli supertrpěliví a milí.)

Tisíceré díky nejsou dostatečné. Milion díků by sice mělo blíž k tomu, co si zaslouží, ale mohlo by to znamenat, že ke čtení příběhu se nedostanete, takže zůstanu u tisíce. Požehnání vám všem!

PRVNÍ ČÁST

ČERNÝ ČERV

Beru na sebe úkol vypovědět příběh svého pána Hakatriho, nebo alespoň ty jeho části, jichž jsem byl osobně svědkem, ale utápím se v pochybnostech ještě dřív, než jsem začal. Nemohu pánův příběh odvyprávět, aniž bych odvyprávěl něco ze svého, ale nejsem už tou osobou, která tak dlouho putovala po jeho boku. To, co se nám přihodilo, mě změnilo skoro stejně hluboce jako jeho, a já už si osobu, jíž jsem byl tenkrát, skoro nepamatuji. Přesto se jako Pamon Kes pokusím co nejlépe vylíčit, co onen Pamon Kes v tom osudném období viděl, slyšel a cítil.

Nemám ponětí, kdo bude tato slova číst, ale cítím, že je musím zapsat. Roky plynou, smrt mi nakonec zavře oči a umlčí jazyk. Znalost těchto významných událostí nepatří jenom mně, ale všem dědicům Ztracené zahrady.

Přesto je bolestivé sdělovat smutné pravdy, dokonce i zpoza štítu upřímnosti. Mnozí se budou mým slovům posmívat kvůli tomu, že jsem Tinukeda’ya – často nás nazývají „proměnlivci“ a mnozí nás považují za tvory nižší, než jsou naši zida’yaští páni. Ale ty, které by moje vyprávění mohlo popudit, prosím, aby chápali, že přes všechno, co se stalo, nadále cítím oddanost vůči Domu Ročního tance a obyvatelům Asu’a. Nemám jinou možnost, jak tuto oddanost projevit a jak svého pána oslavit, než vylíčit věci tak, jak si je pamatuji, bez ohledu na to, že některým může jejich odhalení způsobit zármutek.

„Služba je čest,“ říkal často můj přísný otec. „A čest je všechno.“

Ale já bych jeho rčení upravil. Zjistil jsem, že musíme sloužit především pravdě, protože bez pravdy je čest sama o sobě prázdná.

Bylo to na konci hadího měsíce, začínalo období obnovy a právě o sobě dávaly vědět první změny počasí. Všechno vypadalo na to období roku normálně: obloha nad městem byla chladná, ale jasná, stejně jako několik dní předtím, a mnozí ptáci zpívali.

Když jsem vstal a pomodlil se ke Ztracené zahradě, jak mě to v raném mládí naučila matka Enla, vydal jsem se do velkých palácových stájí dohlédnout na péči o pánovy koně a podívat se na ranní krmení, abych zjistil, kdo je v dobré kondici a kdo má naopak nějaké trápení či zranění. Vypadalo to jako každý jiný den. I když koně už dojedli, všude kolem mě pilně pracovali Tinukeda’ya s nižší funkcí a postavením než já, většinou čeledíni a stájoví pomocníci: hřebelcovali zvířatům krásnou srst, vyváděli je k nácviku na bílém písku velkého nádvoří a starali se o ně stovkou dalších drobných způsobů. Stáje Asu’a jsou plné starých, hrdých rodokmenů, a ti, kteří o ně pečují, jsou hrdí také.

Yohe, panoška neboli zbrojířka Inelukiho, bratra mého pána, byla ve stájích jediná Zida’ya, když jsem tam dorazil. Yohe byla hubená i na poměry svého štíhlého lidu, ale měla silné prsty, byla praktická a vlasy nosila vždy spletené pevně do copu, aby jí nepřekážely v práci. Tiše si zpívala a právě poprvé nasazovala motýlí uzdečku hříběti starému devět období. Naše oči se setkaly, ale pozdravila mě jenom odměřeným kývnutím. Byl jsem panoš stejně jako ona, ale žádný zida’yaský zbrojíř se mnou neztrácel čas zdvořilostmi. Yohe aspoň měla ve zvyku vzít mou přítomnost na vědomí. Zároveň měla záminku, aby mě nemusela přemrštěně zdravit: první nasazování uzdy mladému koni je choulostivý okamžik. Naši koně nemají rádi na obličeji nic, dokonce ani tak lehké omezení, jaké představuje motýlí uzdečka. (Nikdy jsem nepochopil, jak mohou smrtelníci dávat svým koním do tlamy udidlo. Naši oři z Asu’a by se s tím nikdy nesmířili.) Chvíli jsem se díval, jak Yohe zvedá jemným zataháním za otěže „křídla“ motýlí uzdečky. Hříbě trochu přešlapovalo, ale Yohe měla lehkou ruku a hříbě, uchlácholené její starou písní, zůstalo klidné. Vrátil jsem se ke kontrole koní svého pána.

Když jsem světlé Mořské pěně odstraňoval kámen z kopyta a přemýšlel, jestli jí nechat u kováře bronzu vyrobit novou podkovu, přiběhl z nádvoří mladý tinukeda’yaský stájový pomocník. Byl to Nali-Yun, ve tváři brunátný rozrušením.

„Mistře Pamone, v paláci jsou smrtelníci!“ oznámil hlasitě.

Yohe se k němu otočila. „Zbláznil ses?“ zasyčela na něho a snažila se uklidnit polekané hříbě. „Řvát jako nějaké zvíře! Dávej pozor, proměnlivče!“

Odtáhl jsem Nali-Yuna stranou. „A kdy smrtelníci v paláci nejsou?“ zeptal jsem se ho tiše. „Každý den se ještě před svítáním řadí u bran s věcmi, které chtějí vyměnit nebo prodat. Motají se po Hostinském nádvoří a na každého, kdo jde kolem, krákají jako vrány, aby získali audienci u Sa’onsery nebo Ochránce – audienci, které nikdy nedosáhnou. Prakticky nemůžeme vytáhnout paty z vnitřního paláce, aniž bychom o nějakého smrtelníka zakopli. Tak proč křičíš kvůli tak normálním věcem?“

„Jsi dutý jak pařez, Pamone Kesi,“ postěžoval si Nali-Yun. „Moje novina vůbec není normální.“

„To není ani křičet ve stájích.“ Ale nechtěl jsem plísnit jiného Tinukeda’ya před Yohe – ona a ostatní zida’yaští panoši na nás beztak pohlíželi svrchu. „Tak mi tedy řekni, proč je příchod dalších smrtelníků něčím neobvyklým?“

„Protože je to celá družina smrtelných mužů ze západu. Přijeli požádat o audienci – a lady Amerasu jim ji poskytla. Začne s vyzváněním ranních zvonů. Musíš si pospíšit!“

„Nenuť mě znovu žádat o ticho,“ varovala ho přísně Yohe.

Měl jsem co dělat, abych po mladém čeledínovi nevyjel.

„Proč bych měl pospíchat? Abych uviděl několik smrtelníků? To přece není nic nového.“

„Ale i tak sebou možná budeš chtít hodit,“ prohlásil s úsměvem Nali-Yun. „Protože tvůj pán, lord Hakatri, si přeje, abys za ním přišel do Tisícilisté síně.“

„Ty jsi pitomec.“ Teď jsem se doopravdy zlobil. „Tím jsi měl začít.“

Nejlépe jak jsem mohl, jsem se ihned očistil a pospíšil si do velké síně, ale hloupé řeči podkoního mě zdržely. Ve chvíli, kdy jsem dorazil do předsálí, už další dvořané začali vcházet dovnitř. Nejpočetněji mezi nimi byli zastoupeni Zida’ya jako můj pán, ale zahlédl jsem mezi nimi i několik Hikeda’ya, bratrského klanu Zida’ya, jehož příslušníci jsou bledí jak kost. (My Tinukeda’ya máme také zlatou pleť, ale její odstín je méně sytý, než je tomu u našich zida’yaských pánů, jako když se naředí víno.) Hikeda’ya byli teď v Asu’a vzácní – většina jich odešla s jejich samozvanou královnou Utuk’ku na sever do horského města Nakkiga – takže ti, kteří zůstali, s očima jako černý onyx a kůží bílou jako vyškrabaný pergamen, se od zbytku davu nápadně odlišovali. Rozhodli se žít v Asu’a kvůli svým příbuzenským poutům, a třebaže jejich severní příbuzní jimi za to rozhodnutí možná opovrhovali, nebo je dokonce považovali za zrádce, Hikeda’ya z Asu’a se dál volně mísili s lidem mého pána, jako by k velkému rozdělení obou klanů nikdy nedošlo.

Když jsem vstoupil, vysokými okny Tisícilisté síně se linulo první ranní světlo a rozlévalo se po nespočtu barev, které obyvatelé Asu’a nosili jak na šatech, tak na nápaditých odstínech svých vlasů. Vysoko nad našimi hlavami světlo kouzlilo třpytivé odlesky také na křídlech nespočtu motýlů, usazených po stranách a na tenkých střešních trámech posvátné kupole známé jako Yásira, kteří se pomalu probouzeli k rannímu životu.

Na pódiu pod otevřenou kupolí seděli přední členové Domu Ročního tance – tedy, většina z nich. Nejčestnější místo samozřejmě patřilo Sa’onseře Amerasu a Ochránci Iyu’unigatovi, rodičům mého pána Hakatriho. Byla tam také pánova manželka Briseyu a držela jejich dcerku Likimeyu, které se to podle všeho příliš nelíbilo. Dokonce i pánův mladší bratr Ineluki dorazil a přidal se k rodině. Jediným z kořenů a ratolestí Ročního tance, kdo na pódiu chyběl, byl přímo můj pán.

Natáhl jsem krk, abych se po prostorné síni rozhlédl – Hakatri byl obvykle ztělesněním dochvilnosti – a konečně jsem si všiml půltuctu postav, jež klečely pod pódiem a vzhlížely k představeným Domu Ročního tance jako váleční zajatci doufající v milost. Tito smrtelníci měli zcuchané vlasy a byli vousatí, jak bylo mezi muži jejich plemene běžné. Na sobě měli jednoduché oděvy zhotovené z vlny a zvířecích kůží. Po pravdě řečeno, s těmi neupravenými vlasy a hustými kožešinami mi nepřipadlo, že by se od zvířat příliš lišili.

Ten, jehož jsem odhadoval na jejich vůdce, vypadal mladě, ale byl stejně rozcuchaný a neoholený jako ostatní a jeho oči vypadaly v porovnání s očima lidu mého pána – anebo koneckonců i s očima mých lidí – drobně a tajnůstkářsky. Jeho vlasy a vousy měly ohnivý odstín červené, jaký jsem doposud u smrtelníků vídal málokdy, jasný tak, jako by se jednalo o barvivo. Rovněž se mi zdálo, že jsem v jeho tváři zaznamenal jistou otevřenost a zvídavost – nepochybné známky inteligence, která byla s jeho divošským vzhledem v rozporu.

Amerasu na Lodi zrozená pozorovala nově příchozí také. Tvář měla klidnou a vlídnou jako někdo, kdo se modlí. Sa’onsera na sobě měla obvyklý skromný prostý šat, šedý jako dešťové mraky nebo sametová hruď hrdličky, ale to neznamenalo, že by byla neviditelná – ani náhodou. Vypadalo to, že dokonce i její manžel, velký Iyu’unigato, nejvyšší ochránce všech zida’yaských klanů, se vedle ní ztrácí ve stínech. Moudrá, laskavá tvář Amerasu k sobě přitahovala oči jako plamen v tmavé místnosti.

Když potom zvedla ruku, shromáždění v síni se ztišilo. „Vítáme vás, lidé západu.“ Nezdálo se, že by mluvila silněji než při běžném rozhovoru, ale její hlas se nesl přes celou velkou síň. „V našem domě jste hosté a nemusíte se ničeho obávat.“ Nato se otočila k mladému vůdci smrtelníků. „Pověz nám, jak se jmenuješ, a co tě přivádí.“

Vůdce delegace se uklonil. „Děkuji, Veličenstvo. Jsme vděční, že jste s manželem souhlasili s naším přijetím. Je pro nás velkou ctí smět předstoupit před krále a královnu Zida’ya.“

Amerasu se vlídně usmála, ale ti, kteří ji znali, si mohli všimnout, že se v jejím výrazu mihl neklid. „To jsou smrtelnické tituly, mladý muži, ne naše. Můj manžel je ochránce Domu Ročního tance a já mám na starosti jeho rituály. Naše rozhodnutí mají jen takovou moc, jakou jim propůjčí úcta, kterou si zaslouží.“

Smrtelník se znovu uklonil. „Odpusť naši nevědomost, paní. Je to už dávno, co byl někdo z mého lidu tady v Asu’a, a neznáme vaše zvyky. Pouze strašlivá potřeba nás vede k tomu, abychom vás dnes obtěžovali.“

„Stále jsi nám neřekl jméno své ani svého domova,“ vybídla ho.

„Co chtějí?“ otázal se její manžel, který často jako by myslel na jiné záležitosti, dokonce i ve chvílích, když se před ním shromáždilo celé Asu’a. „Víme to už?“

„Omlouvám se, lorde a lady.“ Smrtelník zčervenal. Byl to pro mě zvláštní pohled, jako by v něm někdo rozdělal oheň, který mu prozářil kůži lící a dlouhého krku. „Jsem princ Cormach, vnuk krále Gorlacha z rodu Herna Velkého. Naše království se nachází v místě, které nazýváte M’yin Azoshai na okraji západních hor – jak dobře víte, páni a paní, neboť tu zemi dali Hernovi vaši lidé do vlastnictví.“

Znal jsem ten starý příběh jen mlhavě, ale Amerasu souhlasně přikývla. „Ano, darování těch území Hernu Lovci potvrdili moje matka a otec,“ uznala. „Ale to nám neříká, co tě přivádí na náš dvůr dnes.“

„Nezdráhej se nám svěřit, o co ti jde, smrtelníku,“ usmál se široce Ineluki. „Možná vám počasí na azhoshaiských kopcích není po chuti a chcete tu zemi Zida’ya vrátit.“ Bratr mého pána si liboval v žertech, ale také se dovedl snadno urazit, když se stal terčem ostrovtipu někoho jiného. „Nebo se vám zatoulaly ovce na naše území?“

Smrtelník Cormach si viditelně nebyl jistý, jestli se mu Ineluki vysmívá nebo ne, a rychle se otočil zpátky k Amerasu.

„Jedno ani druhé není pravda! Přijeli jsme pokleknout k vašim nohám, pane a paní Asu’a, neboť naše současná situace je zoufalá. Žádný jiný úmysl nás nepřivádí.“

„Nenech se znepokojit,“ řekla Amerasu. „Mého mladšího syna těší, když si může zažertovat.“ Věnovala Inelukimu pohled, který v sobě sice měl lásku, ale také dával najevo, že nesouhlasí s tím, aby si z hostů utahoval, jedno jestli smrtelných či nikoli. „Pověz nám, co tě k nám doopravdy přivádí, princi Cormachu. Slibuji ti, že odteď budeš vyslechnut s náležitou zdvořilostí.“

Stejně jako všichni, kteří tuto neobvyklou audienci sledovali, jsem upínal veškerou svou pozornost k osobám na pódiu. Když mě někdo chytil za loket, měl jsem co dělat, abych překvapeně nevykřikl.

„Hledal jsem tě, Pamone,“ zašeptal můj pán Hakatri, který se vedle mě objevil neslyšně jako stín. „Kde jsi byl?“

„Tady. Nali-Yun mi řekl, že si to žádáš.“

Lord Hakatri rozmrzele zavrtěl hlavou, a pak se usmál. „Řekl jsem tomu mladému darebákovi, že se s tebou chci setkat před síní. Čekal jsem tam celou věčnost.“

„Velice se omlouvám, pane. Jestli si přeješ, pomůžu ti ho chytit a ztlouct. Je neschopný jako cvrček.“

„Vida,“ ozval se ze svého křesla na pódiu Iyu’unigato. „Dorazil poslední z naší rodiny. Pojď k nám, Hakatri.“

„Promluvíme si později, Pamone,“ zašeptal můj pán, načež se propletl shromážděným davem, aby se přidal ke zbytku rodiny. Smrtelníci si ho prohlíželi s úctou, když je míjel, což nebylo nijak překvapivé: mnozí z nich mého pána znali, anebo přinejmenším jeho pověst. Při osobním setkání byl působivý, vysoký a elegantní, spíš po matce než po otci. Naproti tomu Ineluki se podobal spíš svému otci Iyu’unigatovi, s výraznou tváří a velkýma očima, jež dokázaly vypadat nevinně i rošťácky. V jeho případě se ale ani jednomu výrazu nedalo úplně důvěřovat.

„Jsem ráda, že ses k nám připojil,“ řekla Amerasu, když se můj pán posadil v její blízkosti. „Poslové zvěstují, že záležitost, kterou tito vyslanci přivážejí, není žádná maličkost.“

„Omlouvám se,“ řekl Hakatri. „Došlo ke zmatení zpráv.“

„Nyní jsme tady všichni – ale proč?“ otázal se jeho otec Iyu’unigato. „Stále nevíme, co po nás tito smrtelníci chtějí.“

„Toužíme po vaší pomoci, lorde,“ odpověděl smrtelnický princ. „Přišli jsme v zastoupení našeho lidu – Hernova lidu – jemuž jste dali země, které kdysi patřily lady Azoshe. A já se obávám, že přinášíme špatné zprávy.“ Zaváhal, jako by je ani nechtěl říct. „Ze severu znovu sestoupil jeden z Velkých červů.“

Mnozí z těch, kteří se v síni shromáždili, se na sebe při jeho slovech znepokojeně podívali.

„Velký červ?“ optal se Iyu’unigato. „Víte to jistě?“

„Nejspíš to bude nějaký nanicovatý zplozenec starých draků,“ prohlásil Ineluki a doprovodil to přezíravým gestem – nafouknuté malichernosti. „Nějaké plazící se mládě, jež vystrašilo smrtelníky, kteří předtím nic takového neviděli.“

„Prosím o prominutí, lorde,“ ozval se princ. „Ale i když ve srovnání s vámi žijeme my Herňané krátce, máme staré tradice, z nichž mnohé vycházejí z učení vašeho lidu. To není žádné mládě. Je to jeden z Velkých červů – jeden ze staré krve. Po pravdě, viděl jsem ho na vlastní oči. Je to studený drak, černý jako krovky brouka, a jestli měří od čenichu po konec ocasu o šířku ruky míň než dva tucty kroků, vzdám se svého meče a štítu a stanu se knězem. Prý je to tvor, kterému říkáte Hidohebhi – Černý červ.“

Popis tak velkého červa vyvolal v síni vlnu šepotu, v němž bylo slyšet překvapení – a také obavy. Dlouhý konflikt, nazývaný Válka s draky, sice skončil před mnoha Velkými lety, ale boj s červími zplozenci pokračuje dál. Žádný z nejstarších, nejstrašlivějších tvorů nebyl spatřen na jih od Sněžných plání od doby Aisogy Vysokého, a mocného Bílého draka ze severních pustin zničila v dobách Senditu stovka bojovníků z Asu’a a Anvi’janye.

„To je nepravděpodobné,“ prohlásil Ineluki. „Toho ohavného tvora nikdo nespatřil sto vašich smrtelnických let, nebo i víc, a ani tenkrát se nepouštěl na jih od Sněžných plání. Ne, silně pochybuji, že Hidohebhi ještě žije.“

„Viděl jsem netvora, kterému v našem jazyce říkáme ,Drochnathair‘,“ zamračil se Cormach, „a nepochybuji o tom, že ve všech detailech odpovídá bájné Hidohebhi. Jakákoli jiná představa je ještě děsivější – snad bohové nedopustí, aby byl víc než jeden takový netvor!“ Zavrtěl hlavou. „Drak přišel před několika měsíci a udělal si doupě v rokli u Stříbrné cesty, na východním okraji našich zemí – naši lidé teď tomu místo říkají Hadí žleb. Červ zbavil života okolní kopce a při pátrání po kořisti proniká každým dnem dál. Zvířata na našich pastvinách, drahocenné krávy a ovce, mizí dokonce i z vysoko položených luk vzdálených lígy od toho prokletého údolí. Všichni naši lidé z okolních území uprchli a dokonce se bojí po Stříbrné cestě chodit nebo jezdit. Příchod této obludy rozťal naše malé království vedví. Bojím se, že když se pro zabití nebo vyhnání toho tvora nic neudělá, zničí můj lid.“

„Ale proč s tou zprávou chodíš k nám do Asu’a, tak daleko?“ zeptal se Iyu’unigato a mírně se zamračil. „Co lord Enazashi a jeho klan Domova stříbra? Mezutu’a je jen dva dny cesty od místa, kde se ten tvor podle tvého líčení uhnízdil. Enazashi je významný lord, který má tisícovky vlastních lidí. Co oni?“

Cormach znovu zavrtěl hlavou. „Lord Enazashi nás nepřijme. On ani jeho druhové nemají smrtelníky v lásce, a můj lid obzvlášť. Oni jsou v horských stěnách Stříbrného domu v bezpečí, a to je jediné, co ho zajímá.“

Vypadalo to, že Iyu’unigata už celá záležitost nudí. Mlčenlivý otec mého pána se z nároků, jež klade vládnutí, nikdy příliš netěšil a raději trávil dny v ústraní, kde mohl přemýšlet. „Ale jak to všechno souvisí s námi?“ otázal se teď. „Stále jsi nám neřekl, proč jsi přišel do Asu’a.“

„Já myslím, že řekl,“ promluvila Amerasu, ale její slova jako by nebyla slyšet.

„Cožpak to není jasné, velký ochránce?“ řekl úpěnlivě Cormach. „Vládci Asu’a, tví předkové, nám ty země dali. My teď prosíme, abyste nám je pomohli bránit, protože na tuto hrozbu nestačíme. Je mezi smrtelníky někdo, kdo zabil některého z Velkých červů, nebo aspoň boj s ním přežil?“

Ineluki ledabyle kmitl prsty.

„Stále máme jen slovo smrtelníků, že se jedná o takového tvora. Smrtelníků, kteří přiznávají, že o dracích, Velkých červech a podobně mnoho nevědí.“

Smrtelnický princ se k němu otočil. Okamžik se zdálo, že nechybí mnoho, aby se Cormach přestal ovládat, ale když promluvil, jeho hlas zněl klidně. „Člověk se nepotřebuje bodnout, lorde Ineluki, aby poznal, že nůž je ostrý.“

Iyu’unigato nešťastně zvedl ruce. „Toto dohadování nemá smysl. Hakatri, můj synu, po celou dobu tohoto hovoru jsi mlčel. Co si myslíš ty?“

Tušil jsem, že můj pán mlčel proto, že mu rozhovor působil starosti.

Nyní vstal a řekl: „Domnívám se, že je to otázka, která si žádá zamyšlení, pane. Je pravda, že mí prarodiče podpořili nárok smrtelníků na bývalé země lady Azoshy – to tady nemůže nikdo zpochybnit. Co je důležitější, pokud se skutečně jedná o Hidohebhi – nebo některého jiného z Velkých červů – představuje ohrožení pro všechny, nejenom pro smrtelníky. Ale znepokojuje mě, že lord Enazashi s tím nechce nic dělat.“

„Enazashi je jako jeden z krabů, kteří zaberou ulitu odhozenou jinými,“ prohlásil Ineluki. „Když je chráněný on, na bezpečí nikoho jiného mu nezáleží.“

Amerasu ho jemně pokárala. „Lord z Domova stříbra mnohokrát prokázal svou udatnost, synu. Vlastnoručně zabil obry, a neměl jinou zbraň než kopí. O odvahu Enazashiho a jeho lidí tady nejde. Zůstává rozhodnout, jakou odpovědnost nese Dům Ročního tance za Hernovy smrtelné potomky v zemích, které jim postoupili moje matka a otec.“

„Když myslíš, paní.“ Ineluki vstal a uklonil se jí. „Ale mně tento spor o odpovědnost připadá pošetilý. Dozvěděli jsme se, že do Západního úvalu přišel červ a skrývá se v Mořských vlnách.“ Rozpřáhl ruce, jako by přijímal nějakou poctu. „Doprovodím tyto smrtelníky zpátky a vlastní rukou to zvíře sprovodím ze světa. Vypadá to jako příhodný úkol pro potomka Domu Ročního tance.“ Otočil se k princi Cormachovi. „Vyrazíme zítra, smrtelníku. Oštěp mám vlastní, a třebaže mi zatím nepřinesl slávu–“ krátce se podíval na matku, jako by ho svou obranou Enazashiho popudila –„zdá se, že je to vhodná chvíle k prověření jeho bojové zdatnosti... a mojí.“

„Posaď se, Ineluki.“ Ochránce nijak neskrýval rozčarování. „Není vhodná chvíle na hrdinské chvástání.“

„Pokud se naplní, tak to chvástání není.“ Na Inelukiho přišla jedna z jeho nálad: jeho úsměv jako by byl o málo víc než přehlídka zubů. „Ty mi nevěříš, otče? Myslíš si, že takový čin je nad moje síly?“

„Již jen slovo, které volíš, dokazuje, že záležitosti nerozumíš.“ Iyu’unigato se konečně probral úplně. „Zabít Velkého červa není jako ulovit kance, nebo dokonce obra. Posaď se, než se poradím s tvou matkou.“

Mladší bratr mého pána klesl zpátky na židli, ale bylo zřetelně vidět, že Iyu’unigatova slova Inelukiho pobouření spíš rozdmýchala než zchladila. Jinak hezká tvář se mu stáhla napětím, zuby se zaťaly a jasné, zlaté oči se přimhouřily. Neubránil jsem se myšlence, že kdyby se ho dotkla hrstka troudu, nejspíš by vzplanula. Můj pán vedle něho působil bezstarostně, ale Hakatrimu se vždycky dařilo skrývat city líp než jeho mladšímu bratrovi.

„Nechť se shromáždění nyní rozejde,“ vyzval Iyu’unigato. „Odveďte tyto smrtelníky do Hostinského dvora a postarejte se, aby tam měli pohodlí. Sa’onsera a já se zítra budeme záležitostí zabývat znovu a rozhodneme.“

Když audience skončila, našel jsem Hakatriho zabraného do hovoru s Tarikim Jasnozrakým, přítelem z jeho generace, který byl mému pánovi bližší než kdokoli jiný s výjimkou bratra Inelukiho.

„Jak víš, Pamone, zítra vyrážíme na loveckou výpravu,“ oslovil mě Hakatri, když jsem se k nim připojil. „Rodina obrů sestoupila do Světlova a sužuje hvozd na druhé straně lesa Shi’iki’s. Mám připravené koně?“

„Ano, pane. Mořská pěna včera trochu kulhala, ale podle mě se jí jenom dostal kamínek do kopyta. Přesto si myslím, že byste měl jet raději na Ledové hřívě.“

„Kéž bych měl stejně svědomitého panoše jako ty,“ řekl se smíchem Tariki a já přiznávám, že se mě zmocnila hrdost, když jsem to slyšel. „Možná bych měl mít vlastního Tinukeda’ya.“

Hakatri mě poplácal po rameni. „Pamon Kes je jenom jeden,“ prohlásil, „a patří mně. Jako první ze svého plemene získal praporec zbrojíře.“

Zatímco jsem si vychutnával jeho chválu, rozběhla se k nám pánova malá, divoká dcerka Likimeya. Honila ptáka a mávala při tom klacíkem, jako by to byl meč. Můj pán ji popadl, zvedl ji a přitiskl tvář na její líčko, přestože dívka se mu v náruči hravě bránila, aby unikla a mohla v pronásledování pokračovat. Přišla jeho manželka Briseyu Stříbrocopá, zajatkyni si od něho vzala, a potom se s Hakatrim dotkli konečky prstů. Mimo Asu’a je Briseyu známá především výjimečnou krásou, ale k manželovi se hodí ve všech ohledech, svou moudrostí i spravedlivým vystupováním.

„Možná bys měl tu štvanici odložit, manželi,“ řekla. „Alespoň o několik dní, než toto smrtelnické poselstvo dostane odpověď. Tvůj bratr se zdá být velice rozrušený a já přiznávám, že z pověstí o tomto červovi jde strach i na mě.“

Pánův přítel Tariki se omluvil, aby si mohli pohovořit v soukromí. Já jsem tak snadno odejít nemohl, dokud mi pán nedá svolení, a upoutat jeho pozornost se mi nepodařilo.

„Milovaná,“ oslovil Briseyu, „kdybych musel odkládat své povinnosti pokaždé, když Ineluki vymyslí nějakou hloupost, nikdy bych nic nedokázal. Oba víme, že bratra bude chvíli užírat a hněvat, jak ho rodiče usadili, ale brzy vychladne. Vždycky to tak je.“

Briseyu zavrtěla hlavou – ale připadalo mi, že je to spíš projev znepokojení než nesouhlasu. „Doufám, že máš pravdu, ale to není důvod, proč chci, abys počkal. Nemám dar jasnozřivosti jako tvá matka, ale když Ineluki o tom červovi mluvil, sevřela mě bolest, jakou jsem ještě nepoznala.“ Nechala malou Likimeyu, aby jí z náruče slezla na zem.

Dítě si dřeplo k otcovým nohám a začalo si hrát se šněrováním jeho vysokých bot.

„Bolest?“ otázal se.

„Okamžik prudkého strachu, ale stejně skutečný jako všechno, co se dnes odehrálo. Krev mi ztuhla tak, že jsem málem upustila naše dítě.“

„A čeho se tvůj strach týká?“

„Sama přesně nevím, manželi – nejsem věštkyně. Ale obávám se o tvého bratra a děsím se toho červa.“

Hakatri se pokusil o úsměv. „Ty se bojíš o Inelukiho? To je konečně změna. Obvykle se tvé zlé předtuchy týkají mě.“

Zavrtěla hlavou. „Ty nechápeš, jak silná ta bolest byla? A jak by se mohlo stát, že by se něco, co by se přihodilo tvému bratrovi, nedotklo i tebe – a mě a našeho dítěte?“

Cítil jsem se jako někdo, kdo tajně poslouchá cizí rozhovor, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Díval jsem se, jak ji můj pán vzal za ruku.

„Myslíš, že bych dopustil, aby se mu něco přihodilo, milovaná? Myslíš si, že bych nečinně stál a dovolil, aby se něco stalo tobě nebo naší dceři?“

„Z vlastní vůle ne.“

„Tak rozptyl své obavy, jestli můžeš, a trochu věř svému manželovi... a mým rodičům. Neudělají žádná ukvapená rozhodnutí. A červ je jenom červ, jedno jak strašidelný. Naši lidé už bojovali s mnoha.“

Briseyu přesto znovu zavrtěla hlavou, a tentokrát jako by promluvila odevzdaně. „Nebojím se draka jako takového. Bojím se, co z toho může vzejít.“

„Teď ti nerozumím,“ Hakatri se rozhlédl po místnosti. „Budeš mi muset tuto záhadu svého strachu lépe vysvětlit. Ale když už mluvíš o obavách... kde je teď naše dcera?“

Briseyu vzhlédla. „Tam, na horním konci schodů.“ Povzdechla si. „Jestli ji nepřinesu zpátky, bude se za chvilku ráchat v Tůni tří hlubin. Ale měli bychom si o tom ještě promluvit.“

„Samozřejmě.“ Hakatri se díval, jak se manželka vydává polapit jejich dítě, pohyby ladnými jako když vítr unáší mlhu. „Moje milovaná asi zapomněla, že necestujeme nikam dál než do Světlova,“ řekl mi krátce nato, ale ani na okamžik nespustil oči ze vzdalující se postavy Briseyu. „Budeme doma nanejvýš za dva nebo tři dny.“

„Platí tedy, že vyrážíme zítra?“ zeptal jsem se.

Přikývl. „Třebaže je v Západním úvalu nový a nebezpečný drak, musíme naučit obry, že na naše území se nechodí. Setkáme se u stájí hodinu před úsvitem, jak jsme měli v plánu. Postarej se, aby bylo všechno připraveno. Budeme potřebovat oštěpy na kance.“

„A váš bratr, můj pane?“ zeptal jsem se. „Doprovodí vás a ostatní při štvanici na obra?“

Hakatri se rozhlédl po místnosti. Na jeho bratrovi nebylo vidět žádné známky ohromení, že mu otec vyčinil. Shromáždil skupinku svých přátel a bavil ji hravými ukázkami své zdatnosti pro boj s drakem, ale zdálo se mi, že Inelukiho oči jsou až příliš zářivé a jeho smích nucený. Můj pán zavrtěl hlavou. „Když vidím, kolik už do sebe obrátil toho kořeněného černého vína – a to ještě slunci zbývá dlouhá cesta, než dosáhne poledne! – dost o tom pochybuji. Ale bratr je povahy tvrdohlavé a nestálé, jak víš. Pro všechny případy by nebylo od věci říci Yohe, aby mu připravila Bronze.“

Uklonil jsem se a odešel. Čekalo mě mnoho práce, jestli měl můj pán s východem slunce vyrazit na obra.

Je těžké mluvit o mém pánu Hakatrim a vynechat jeho mladšího bratra Inelukiho. V mnoha ohledech byli jako dvě poloviny jedné věci. V mládí byli téměř nerozluční a navzájem rozuměli svým myšlenkám tak dobře, že jsem občas zahlédl, jak se v jediném vyměněném pohledu odehrál celý rozhovor. Jako o závod vyráželi bok po boku na svých koních z bran Asu’a a smáli se, když jejich oři srovnali tempo. Světlé vlasy měli oba jezdci, a volné pláště za nimi vlály. Když je lidé z Domu Ročního tance viděli, volali: „Jedou bratři větru!“ V takových okamžicích skutečně vypadali jako bytosti, k nimž máme my ostatní daleko, dokonce i příslušníci jejich rodu.

Ale i když si byli blízcí, zároveň se velice lišili. Lord Ineluki, mladší z nich, byl proměnlivý jako vítr. Jeho výbuchy hněvu byly někdy tak bezprostřední a prudké, až to vypadalo, že v bezpečí není nikdo v jeho okolí, a okamžiky, kdy se skvěle bavil, byly znepokojivé jen o málo míň. Ineluki byl tvorem prudkých rozmarů a mocných vášní, živým jako plamen, a svými proměnlivými náladami dokázal zapálit všechno kolem sebe, ať už v dobrém nebo ve zlém. Naproti tomu rozpoložení mého pána byla jako uhlíky nějakého posvátného, věčného ohně, jejichž zář zůstává často skrytá, ale nikdy nevyhasne.

Hakatri měl mohutnější obličej a údy, a třebaže mnozí pánovu tvář a postavu obdivovali, nikdo v Asu’a by neřekl, že je z obou bratrů tím hezčím. Ale jako první si vždycky vybavím Hakatriho oči, obzvlášť zemitě hnědý nádech ve zlaté, jenž ztmavoval jejich barvu a dodával vážnost i jeho nejkratším pohledům. Musím se také zmínit o jeho laskavosti. Vždy ke mně byl velkorysý nad rámec svých povinností, avšak největšími dary byly čas a pozornost, které mi věnoval, i když málokdo z jeho lidí se domníval, že si příslušníci mého plemene takovou velkorysost zaslouží. Vždy se ke mně choval hezky a nikdy neporušil svůj slib. Především mě naučil, co znamená čest.

Po pravdě řečeno, někdy se mi zdálo, že rodina mého pána je smyslem pro čest posedlá – což je zvláštní formulace, ale výstižná. Můj pán Hakatri nosil tu svou jako těžkou korunu, ale nestěžoval si. Jeho otec Iyu’unigato se o svou čest opíral jako o hůl a někdy bylo obtížné poznat, kdo vlastně koho podpírá. Inelukiho občas doháněla až k šílenství, kdy byl připraven okamžitě vyrazit, aby jejímu závazku učinil zadost, ale potom se vítr změnil a on se jí vysmíval a častoval ji nehoráznými vtípky, jako by čest byla jenom bajka pro děti. A Amerasu Zrozená na Lodi, matka mého pána a jeho bratra, srdce velkého klanu, v sobě měla cti tolik, že nedokázala říkat nic než pravdu a nenechávala se umlčet zdvořilostí ani tradicí, pokud cítila, že je třeba něco vyslovit. Amerasu viděla pravdu i tehdy, kdy ji nikdo jiný nedokázal poznat.

Tak jsem to cítil tenkrát a cítím to i teď, ale jak moc může jeden z dlouho přehlížených Tinukeda’ya – pouhý proměnlivec, jak by mě nazvali někteří – skutečně rozumět svým nestárnoucím pánům?

Další ráno před úsvitem, když byla obloha temně nachová a nad obzorem se ještě vznášel Noční krb, se můj pán objevil u stájí s přítelem Tarikim.

Překvapilo mě, že Hakatriho vidím tak časně, ale byl jsem rád, že už mě tam zastihl, jak se starám o kopyto Mořské pěny, které se hojilo potěšitelně rychle.

„Neviděl jsi mého bratra?“ zeptal se mě Hakatri a způsob, jakým to řekl, mi okamžitě srazil srdce do břicha.

Pospíšil jsem si přes stáj ke kotci, v němž býval Inelukiho kůň Bronz a zjistil jsem, že je prázdný. To špatné, co jsem cítil v břiše, ještě víc ochladlo a ztěžklo.

„Jak jsem se obával,“ posteskl si Hakatri, když jsem mu to řekl, „odjel z Asu’a. Kéž mu Zahrada jeho pošetilou pýchu odpustí!“

„Třeba si jenom vyrazil na projížďku,“ nadhodil Tariki. Říkalo se mu Jasnozraký a skutečně měl oči bystré jako jestřáb vznášející se na nebi. Ale také viděl v lidech kolem sebe jen to nejlepší, což byl důvod, proč patřil k pánovým nejbližším druhům, ale nebyl jeho nejspolehlivějším rádcem. „Ineluki to dělá často, když se nepohodne s vašimi rodiči.“

„A vezme si zbroj a lovecký oštěp?“ Hakatri zavrtěl hlavou. „Než jsem tě potkal, hovořil jsem s ostrahou stájí. Odjel, a se svými plány se nikomu nevěřil. Co si o tom myslíš?“

Nato přiběhla Inelukiho zbrojířka Yohe, s vlasy nespletenými a očima navrch hlavy.

„Je můj pán s vámi?“ otázala se mého pána. „Nemůžu ho nikde najít.“

„Vypadá to, že si vzal Bronze a odjel sám ještě před svítáním,“ odpověděl Halaktri. „Pospěš ke bráně a zeptej se stráží, jestli ho viděly. Pak zajdi za lady Nidreyu, dámou jeho srdce, a zeptej se, jestli jí řekl něco, co by jeho nepřítomnost vysvětlovalo.“

Yohe se otočila a kvapně opustila stáj.

„Přece by... přece by nešel na červa sám, že ne?“ zeptal jsem se.

„Jestli má pocit, že někdo zesměšňuje jeho udatnost? Nemám o tom pochyby.“ Zřetelně jsem pod Hakatriho podrážděním vnímal neklid. Málokdy to na sobě dával znát, ale svého bratra velice miloval. Poté mě poslal do Hostinského dvora, abych zjistil, jestli tam smrtelní lidé stále jsou, a jestli nemají od Inelukiho nějakou zprávu. „Ale ke Slavičí věži se nepřibližuj,“ dodal. „Moje matka tam ráda chodí a dívá se, jak přichází úsvit.“

„Ale jestli je vzhůru,“ ozval se Tariki, „třeba tvého bratra viděla – přinejmenším to, který zvolil směr.“

Můj pán zavrtěl hlavou. „Jestli ho Sa’onsera viděla odjíždět a neudělala nic, aby ho zastavila, musí mít její mlčení nějaký důvod.“ Hakatri matčinu moudrost ctil, stejně jako většina obyvatel Asu’a.

Pospíšil jsem si přes palác, dvorem Pernaté zvěře, Tanečním pavilonem a přetrvávajícími nočními stíny Kouřových zahrad, až jsem nakonec udýchaně dorazil do Hostinského dvora. Po Inelukim jsem tam nenašel ani památky a smrtelníci ještě spali. Ten, který se jmenoval Cormach, se vrátil se strážným, kterého jsem za nimi poslal, ve tváři zrudlý buď obavami nebo rozpaky – v té době jsem o smrtelnících mnoho nevěděl a neuměl jsem poznat rozdíl. „Přísahám, že nám o tom není nic známo, lorde,“ dušoval se mi. „Bylo nám řečeno, že máme počkat, dokud vaši monarchové nerozhodnou, jestli nám pomoci nebo ne.“

„Nejsem žádný lord,“ přiznal jsem, „a Iyu’unigato a Amerasu nejsou naši monarchové. Jsou to naši nejmoudřejší starší, prodchnutí prozíravostí a věděním.“ Ale zdálo se, že ani tito moudří nedokázali předpovědět Inelukiho nenadálý odjezd. „Každopádně se omlouvám, že jsem vás vyrušil.“

„Mohli bychom nějak pomoci? Naši koně jsou odpočinutí. Mohli bychom se zapojit do pátrání po něm.“

Skoro jsem se usmál při představě, že by smrtelníci a jimi vychovaní koně mohli dostihnout jednoho z Bratrů větru. „Je to od vás laskavé, ale můj pán má pomoc dostatečnou. Čekejte na svou audienci. Kéž se na vás osud usměje.“

Když jsem se vrátil do stájí, vyděsilo mě, že také Yohino pátrání bylo marné a lady Nidreyu Inelukiho od předchozího dne neviděla. Lord Hakatri si uvědomoval, že jeho bratr má náskok, a proto dal čeledínům za úkol připravit oba své koně. Z pověrčivosti mi bylo nepříjemné vidět, jak práci, na kterou mám dohlížet já, dělá někdo jiný, ale chápal jsem pánův spěch.

„Panoši Pamone,“ nařídil mi, když si oblékal zbroj z čarodřeva, „pojedeš na Ledové hřívě. Jestli mám bratra dohonit, budu potřebovat rychlou Mořskou pěnu.“

Ostatní pánovi druhové dorazili a připravovali se vyjet. Podle všeho již věděli, že výpravu za obrem zastínilo něco důležitějšího a ještě nebezpečnějšího: tvářili se zasmušile a já neslyšel žádné žertování, které přípravy na lov obvykle doprovázelo.

Nakonec, když oblohu začaly projasňovat první paprsky svítání, jsme vyjeli, já na Hakatriho statném válečném oři, Ledové hřívě. Nečekal jsem, že s pánem a jeho přáteli udržím krok, protože Hakatri chtěl především dostihnout bratra. Spolu se zbytkem jeho lovecké družiny skutečně vyrazili ostrým tempem a nás ostatní nechali daleko pozadu. Ostatní panoši, což byli všechno mladí Zida’ya, nižší potomci Domu Ročního tance, se zřejmě od Yohe o neobvyklé povaze této štvanice něco dozvěděli. Se mnou o tom nehovořili – ostatní panoši se mnou i za normálních okolností mluvili zřídka a nebýt pánova vysokého postavení, nejspíš by mou existenci vůbec nebrali na vědomí. Ale viděl jsem, že si mezi sebou šeptají, a z jejich gest čišel zmatek a obavy, když se nám Hakatri a jeho druhové na pobřeží zátoky Přistání vzdálili a tryskem zamířili k Západomezní cestě.

Vím, že i v rodině mého pána jsou takoví, kteří si myslí, že přízeň, již mi Hakatri prokazoval, byla jen snahou o upoutání pozornosti na dvoře, který miluje nové a neobvyklé. Je pravda, že jsem pocházel z plemene Tinukeda’ya a můj otec, Pamon Sur, byl pouhý podkoní, ačkoli i Zida’ya museli uznat, že v tom, jak to uměl s koňmi, se mu nikdo z klanu Ročního tance nevyrovnal: dobré jméno si mezi pány Domovského města udělal dávno před mým narozením. Ale přísahám, že když si mě Hakatri všiml, jak se už jako dítě lopotím ve stájích, měly na tom zásluhu nejenom vlohy získané z otcova rodu, ale také moje pracovitost. Mnohokrát řekl, že když mě poprvé zaznamenal, nevěděl, že jsem syn Pamona Sura, ale jenom obdivoval mou tvrdou práci a klidné zacházení s koňmi. Můj pán nikdy nelhal – a proč by také měl, kvůli takové maličkosti? Byl jsem zdaleka jediný mladý Tinukeda’ya, který tenkrát ve stájích pracoval. To je koneckonců náš úděl: být užitečnými pro Zida’ya. Ať už se plavíme na lodích našich pánů, stavíme jim domy nebo se staráme o jejich děti, my Děti oceánu děláme, co dostaneme za úkol, a děláme to dobře.

A že si mě Hakatri všiml je nepochybné. Když viděl, že to se zvířaty umím jako můj otec, udělal mě svým osobním štolbou, a když ho zklamal mladý Zida’ya, kterého mu nabídli, aby se vycvičil na panoše, rozhodl se udělat něco zvláštního a neslýchaného a vybral si mě – jako prvního z mého lidu – abych se stal jeho panošem a pravou rukou. Zanedlouho jsem se mu nejenom staral o koně, ale doprovázel jsem ho při lovech a jiných cestách. Naučil jsem se pečovat o jeho zbraně, a do značné míry také jak je používat, třebaže si přátelé Hakatriho dobírali, že má proměnliveckého zbrojíře, a také nenápadnějšími způsoby mu dávali najevo, že o mně a mém plemeni nemají valné mínění.

„Nevšímej si jich, Pamone,“ říkal mi vždycky. „Dobré jméno, které si získáš, dalece přetrvá i nejkrutější žerty, kterými se teď někteří baví na tvůj účet.“

Ani já si nebyl jistý, jestli má pravdu, ale vím, že lord Hakatri tomu věřil, a proto jsem se tomu snažil věřit taky. Teď to zmiňuji jako ukázku toho, jak můj pán smýšlel, a jak čestně se ke mně choval. V mnoha směrech byl ke mně skutečně laskavější než můj otec, jenž neměl trpělivost s nikým, kdo byl méně důkladný a soustředěný než on. Otec mě naučil svědomitosti. Díky svému pánu Hakatrimu jsem uvěřil, že mohu být něco víc než jenom syn svého otce.

Jak jsem vyrůstal, osvojil jsem si umění války a bojů, vyučované jak samotným Hakatrim, tak jinými instruktory Domu Ročního tance. Tyto lekce jsem si zkoušel v praxi spolu s mnoha mladými zida’yaskými šlechtici, z nichž někteří se také cvičili na panoše, jiní se měli stát potulnými lordy. Nějaký čas s námi cvičil dokonce i Ineluki, pánův mladší bratr, a já měl poprvé v životě pocit, že se Dětem úsvitu skoro vyrovnám. Byl to opojný pocit, ale zároveň nebezpečný, neboť šepoty a pohledy ostatních studentů mi brzy daly jasně najevo, že mnozí z nich neradi vidí, že jeden z Dětí oceánu se pozvedl tak vysoko nad obvyklé meze svého plemene.

Brzy jsem však zjistil, že ze mě žádný velký bojovník nebude. Měl jsem dlouhé paže a rychle jsem se učil věci, které vyžadovaly přemýšlení a chápání, ale nebyl jsem tak rychlý, mrštný a silný jako kterýkoli z mladých zida’yaských pánů. Přesto jsem tvrdě pracoval, abych se naučil ovládat kůsu a meč a osvojil si Cestu bojovníka, což by mi umožnilo alespoň sledovat zkušeným okem mého pána. A třebaže mladým pánům z Ročního tance moje přítomnost dřív vadila, jakmile se ukázalo, že je v jejich válečnické zdatnosti nikdy neohrozím, svůj postoj ke mně trochu zmírnili. Nikdy jsem se mezi nimi necítil jako jeden z nich, ale přinejmenším se s mou přítomností smířili, i když mám za to, že do značné míry to byla zásluha vysoké úcty, které se těšil můj pán.

Platilo tenkrát a platí doteď, že lorda Hakatriho, nejstaršího syna Ochránce Asu’a a Sa’onsery, jsem choval ve velké vážnosti nejenom já, ale všichni jeho lidé. Dokonce i mladí potulní lordi z jeho generace, kteří s ním chtěli soupeřit, ho chtě nechtě museli obdivovat, a to není nic překvapivého, protože si obdiv veskrze zasloužil. Nikdy jsem svého pána neslyšel, že by řekl lež nebo o ní třeba jen uvažoval – v tom byl pravým synem své matky – a nikdy jsem ho neviděl otočit se zády k někomu, kdo potřeboval jeho pomoc. Mladší bratr se mu kvůli tomu často posmíval, neboť Ineluki to vnímal jako slabost. „Když se přátelíš se všemi,“ říkal, „nejsi těm, kteří jsou ti nejbližší, lepším přítelem než těm, které sotva znáš.“

Ale Hakatri nad těmito stesky jen zavrtěl hlavou. „A kdybych se rozhodoval, komu pomoci, jenom na základě příbuznosti nebo přátelství, nebyl bych žádný potulný lord, ale pokladník, který si nejdřív všechno spočítá, než se rozhodne, jak moc ostatním pomoci.“

V těch dobách všeobecného míru mezi národy ze Ztracené zahrady nebyla mezi mladými zida’yaskými šlechtici více ceněná role než potulný lord, což znamenalo někoho, kdo svým dobrým jménem, zdravým rozumem a dovednostmi pomáhá těm, kteří to potřebují, ať už to byli sedláci obtěžovaní obry nebo osady sužované bandity. Můj pán byl v tomto ohledu natolik vyhlášený, že do Asu’a chodili žádat o pomoc dokonce i smrtelníci z míst vzdálených mnoho líg. Ineluki o tom se mnou jednou hovořil a bylo obtížné poznat, jestli ho to víc baví, nebo rozčiluje.

„Tvůj pán je pro smrtelníky jako bůh,“ řekl mi. „Nechávají mu u bran Asu’a oběti, jako by to byla jedna z jejich svatyní.“

„Mnoha z nich pomohl, pane,“ připomněl jsem.

Ineluki mi věnoval dlouhý pohled, který jsem úplně nepochopil. „Ano,“ potvrdil nakonec. „Bojím se, že jeho laskavost vůči zbloudilcům ho jednou přijde draho, i když se modlím, abych se mýlil.“

Byli opravdu zvláštní pár, můj pán a jeho bratr. Hakatri byl tmavý a vysoký, pevný jako menhir, veselý a hovorný, když na něho přišla nálada, ale většinou tichý a hloubavý, třebaže ostatní si nepřipouštěli žádné starosti. Ineluki se výškou staršímu bratrovi skoro vyrovnal, ale byl mnohem štíhlejší a všichni Zida’ya se shodovali, že je hezčí ve tváři. Zatímco Hakatri si raději četl nebo hovořil s přáteli, Ineluki zbožňoval společnost, žerty a zpěv. Ale stejně jako mohla dobrá nálada mladšího bratra místnost rozsvítit, dokázal v krátkém čase slavnostní shromáždění rozptýlit, když se hněval. Říkalo se, že od chvíle svého narození planul Ineluki jasněji – a žhavěji – než kdokoli z jeho lidu.

Avšak přes tyto rozdíly byla láska mezi bratry hluboká a silná. Samozřejmě spolu občas bojovali, jak to bratři dělávají, zejména proto, že Ineluki měl pocit, že starší bratr se k němu často chová spíš jako k dítěti než k sobě rovnému, snaží se mu radit a brání mu podlehnout ukvapeným nutkáním, ale ve většině ohledů byli skoro jako jedna duše se dvěma těly a málokdy se podařilo zahlédnout jednoho, aniž by druhý byl někde poblíž.

Hakatri se svou loveckou družinou rychle nechal nás ostatní daleko, daleko za sebou. Postupovali jsme po hojně využívané cestě, a jelikož nebylo snadné poznat, zda naši páni nezahnuli na nějakou boční stezku, já a ostatní panoši jsme ujížděli sráznými, lesnatými kopci Ochráncovy honitby velice rozvážným tempem. Po mnoha hodinách jsme narazili na Západomezní cestu a brodem jsme překonali Malou Červenou vodu. Soumrak nás nezastavil – Zida’ya dokážou jet dny beze spánku a já měl co dělat, abych se bezpečně udržel v sedle, než oblohu na východě konečně projasnilo svítání.

K polednímu jsme po mostě překonali Velkou Červenou vodu a sestoupili do Poštolčí kotliny, nížiny mezi řekou a Bělostrážnými vřesinami, kopcovitou krajinou jižně od pohoří nazývaného Sluneční schod. Zida’ya se sice beze spánku obejdou, ale jejich zvířata potřebují odpočívat a jíst, dokonce i nesmírně vytrvalí koně ze stájí v Asu’a. Jeli jsme, dokud se na obloze nerozzářily hvězdy, pak jsme se zastavili, abychom své oře nakrmili a napojili. Postaral jsem se o Ledovou hřívu a vděčně jsem pro sebe ukradl několik hodin spánku. Uběhly dva dny, ale po Hakatrim a jeho druzích jsme stále neviděli ani stopu.

Třetí den, kdy jsme překonávali Poštolčí kotlinu, byla krajina kolem nás obyčejná a z větší části plochá, ale louky oplývaly prvosenkami, zvonky a silenkami. Znovu jsme jeli ještě dlouho poté, co se setmělo, ale kolem půlnoci jsme dorazili ke Stříbrné cestě v bažinatém území při okraji vřesin a jízda začala být příliš nebezpečná dokonce i pro ostatní bystrozraké panoše. Zastavili jsme a rozdělali oheň. Poštolčí kotlinu v těch dobách sužovali vlci a zima byla v těch většinou pustých končinách dlouhá a hladová, takže ani Zida’ya neměli sklony k neopatrnosti.

Když na jihozápadní oblohu vystoupaly hvězdy Lu’yasainy hole, ostatní panoši se posadili kolem ohně a zpívali písně o Zahradě. Přišlo mi trochu zvláštní, aby oni o těch zmizelých zemích, které žádný z nás nespatřil, věděli tak mnoho a já tak málo, přestože oba naše národy ji nazývaly zemí svého původu.

„Ty nikdy nezpíváš, Pamone,“ řekla mi tenkrát večer Yohe. Byla to jedna z prvních příležitostí po odjezdu z Asu’a, kdy na mě promluvila. „Copak váš lid Ztracený domov neuctívá?“

„Nevykládej si mé mlčení špatně – uctíval bych jej, kdybych věděl jak,“ odpověděl jsem jí. „Ale písně, které zpíváte, jsem se nikdy neučil.“

„Jak je to možné?“

Příčinou bylo, že otec nepatřil k těm, kteří by dětem zpívali, a mou matku Enlu si vzala horečka, když mi byly pouhé čtyři roky. Jediná moje vzpomínka na to, co mi o našem tinukeda’yaském dědictví vyprávěla, se týkala Snícího moře. Řekla mi, že je mou součástí a vždycky jí bude, i když jsem nikdy úplně nepochopil, co to mělo znamenat.

Po její smrti jsem se zeptal otce, proč řekla, že mám Snící moře v krvi. Otázka ho rozzlobila.

„Nikdy nedopusť, aby tě naši páni slyšeli tak hovořit,“ řekl mi. „Jestli budeš mluvit o takových věcech, naši páni nás budou mít za nevděčné a pověrčivé.“

„Ale co je Snící moře?“

„Stará a bláznivá historka o Ztracené zahradě. Tvoje máma ti takové věci neměla říkat.“

A víckrát o tom otec nepromluvil.

Jeho odmítnutí se mě dotklo – Snící moře byla nějaká matčina věc, která mi byla upírána – ale už jsem to víckrát nezmínil, dokonce ani před dalšími Tinukeda’ya, které jsem znal, a vzpomínka začala blednout. Ale když jsem zestárl, pochopil jsem, že moji lidé mlčí o mnoha takových věcech, protože se bojí, aby své zida’yaské pány nepopudili.

„Pamone, posloucháš?“

Uvědomil jsem si, že jsem se ztratil ve vzpomínkách. „Promiň, Yohe.“

Dívala se na mě tak dlouho, až mi to nebylo příjemné. „Musí být zvláštní neznat svou historii,“ poznamenala nakonec.

Ale já naši historii znám, pomyslel jsem si. Nebyl jsem koneckonců jenom další tinukeda’yaský sluha: byl jsem Pamon Kes, panoš a pravá ruka slavného lorda Hakatriho. Byl jsem si jistý, že jen málokdo z mého lidu se dostal výš. Ale nic z toho jsem samozřejmě neřekl.

V pozdním dopoledni dalšího dne jsme cestou zaslechli hlasité dunění kopyt, jako by se za námi po Stříbrné cestě řítilo mnoho jezdců. Ostatní panoši a já jsme se otočili, připravení bojovat, pokud to bude nutné, neboť jsme nevěděli, jestli to budou poslové z Asu’a se zprávou, abychom se obrátili, nebo tlupa smrtelnických banditů, která se v temných výšinách za kotlinou údajně usadila, ačkoli jsem nikdy neslyšel, že by smrtelníci napadli skupinu ozbrojených Zida’ya. Avšak místo jednoho či druhého se od východu objevila skupina mužů a my jsme podle jejich praporců poznali, že jsou to titíž smrtelníci ze západu, kteří přijeli do Asu’a žádat Ochránce o pomoc.

Ten, který se jmenoval Cormach, zadržel koně, když k nám dojeli. „Dozvěděli jsme se, že před námi je skupina vašich lidí a skoro jsme uštvali koně k smrti, abychom vás dostihli,“ dostal ze sebe. „Ale pohleďte! Vaši koně nejsou ani zadýchaní.“

Pousmál jsem se. „Koně ze stájí v Asu’a nestojí velkou námahu ujíždět rychle, i když jsme nespěchali.“

„Ale překvapuje mě, že je vaše družina tak malá,“ podivil se princ. „Vaši lidé nám nevěřili, když jsme jim popisovali netvora, který proti nám stojí?“

Inelukiho zbrojířka Yohe (která se vždycky ujímala role vedoucího naší skupiny, neboť můj pán byl sice prvorozený, ale já nebyl Zida’ya) mu odpověděla: „Naši páni jedou před námi, smrtelníku, ale počkají na nás, až dorazí k cíli. Přesto není jisté, že se chystají ulovit draka, který váš lid tak vystrašil.“

Cormach jí věnoval kyselý pohled. Nemohl jsem si pomoci, ale tento mladý smrtelník, který se viditelně stavěl bezmála stejně vysoko jako nějaký Zida’ya, na mě dělal dojem.

„Říkáš to, jako by strach měli jenom smrtelníci, zbrojířko. Počkej, až toho červa uvidíš a uslyšíš jeho chraplavý řev. Pak se pozná, z čeho vy Bájní opravdu jste.“

Vypadalo to, že jeho slova Yohe nahněvala, ale Inelukiho zbrojířka nebyla tak vrtošivá jako její pán: jenom zavrtěla hlavou a řekla: „Nikdo neví, jestli se bojí tmy, dokud nezapadne slunce.“

Ineluki ohrnul ret. „Tvoje slova jsou zbytečná, bratře,“ slyšel jsem ho. „Přijel jsem jen proto, abych toho tvora spatřil na vlastní oči. Jestli je tak malý, jak si myslím, říkal jsem si, že bych ho třeba taky zabil a skoncoval s hrozbou pro smrtelníky, kteří tady žijí. Proti tak laskavému správcovskému úkonu jistě ani náš otec nemohl nic namítnout.“

„Zachoval ses pošetile,“ vytkl bratrovi Hakatri, ale tak tiše, že to nikdo, kdo byl dál než já, neslyšel. „Mnoha lidem jsi způsobil velké starosti.“

Spor mezi bratry pokračoval, i když se odebrali kousek stranou od nás ostatních.