Přeložila Lucie Johnová

THE SPY COAST

Text copyright © 2023 by Tess Gerritsen

All rights reserved.

Translation © Lucie Johnová, 2025

ISBN 978-80-284-0599-1

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Poznámka autorky

Poděkování

Willovi

Kapitola 1

Diana

Paříž, před deseti dny

Kdysi bývala za hvězdu. Tomu říkám změna, pomyslela si, když si prohlížela svůj obraz v zrcadle. Vlasy, kdysi rafinovaně melírované světlými pramínky, takže vypadaly jako zalité sluncem, se teď nedaly popsat jinak, než že svou barvou připomínají mrtvou myš. Byla to ta nejfádnější hnědá, jakou na regálech samoobsluhy Monoprix dokázala najít. Vyrazila tam hned poté, co se od souseda dozvěděla, že se po ní někdo ptal. Tohle totiž mohlo být první znamení, že je něco v nepořádku, na druhou stranu to ale taky mohlo mít nějaké zcela nevinné vysvětlení. Třeba to byl nějaký její obdivovatel nebo se jí ten člověk pokoušel doručit zásilku, ona však nechtěla ponechat nic náhodě, a tak vyrazila do Monoprixu ve 3. obvodě, tedy ve čtvrti, kde ji nikdo nezná, a koupila si tam barvu na vlasy a brýle. Tyhle dvě věci měla správně mít neustále po ruce, jenže v průběhu let začala být až příliš spokojená sama se sebou, příliš bohorovná. Taková neopatrnost.

Prohlížela si v zrcadle své hnědovlasé já a rozhodla se, že nová barva vlasů nestačí. Vzala do ruky nůžky a pustila se do ničení sestřihu z kadeřnického salonu L’Atelier Blanc, který ji stál 300 eur. Každé cvaknutí nůžek přestřihlo několik vláken jejího nového života, života, který si tak pečlivě vybudovala. Vlasy se po hrstech snášely na dlaždice v koupelně a ona stříhala dál a dál, až se lítost postupně proměnila v hněv. Veškeré plány, všechno, co dala všanc, teď bylo k ničemu. Ale tak už to na světě chodí. Člověk si může myslet, bůhvíjak není mazaný, vždycky se však najde někdo ještě mazanější, a právě tady udělala chybu: nevzala v úvahu možnost, že by ji někdo mohl přelstít. Až příliš mnoho let byla široko daleko nejinteligentnější, vždycky dva kroky před ostatními, kohokoli z týmu dokázala přechytračit. Tajemství úspěchu tkvělo v tom, nenechat se příliš svazovat pravidly, i když tenhle přístup ostatní ne vždy schvalovali. Jistě, nějaká ta chybička se občas vloudila. Ano, sem tam zbytečně tekla krev. Udělala si přitom pár nepřátel a pár kolegů jí teď nemohlo přijít na jméno, ovšem díky jejímu úsilí byla mise pokaždé splněna. Právě proto také byla za hvězdu.

Tedy až doteď. Šmik.

Znovu se zadívala na svůj obraz v zrcadle, tentokrát chladnýma, kritickýma očima. Během těch deseti minut, které jí ostříhání milovaných kadeří zabralo, prošla všemi fázemi zármutku nad ztraceným životem. Popření, hněv, sklíčenost. Nyní přišla fáze přijetí a ona byla připravená jít dál, zbavit se mrtvoly staré Diany a vdechnout život Dianě nové. Dianě, která už nebude hvězda, ale někdo, koho zkušenosti překalily v ocel. I tohle přežije.

Smetla ostříhané vlasy do pytle na odpadky a za nimi putovala i prázdná krabička od barvy. Není čas byt sterilizovat, takže tu po ní zůstanou mraky stop svědčící o její přítomnosti, s tím se ale nedalo nic dělat. Jen doufala, že se pařížská policie bude opírat o své typické sexistické představy a dojde k závěru, že ženu, která tu žila a teď je nezvěstná, někdo násilím odvedl. Že jde o oběť, nikoli o pachatelku.

Nasadila si brýle a čerstvě ostříhané vlasy si rozcuchala. Bylo to jen lehké přestrojení, ale na to, aby zmátlo sousedy, které by mohla cestou z domu potkat, to postačí. Zavázala pytel na odpadky a odnesla ho do ložnice, kde si vzala připravené příruční zavazadlo. Škoda že tu musí nechat všechny ty nádherné boty a šaty, nicméně nezbývalo než cestovat nalehko, navíc jestliže tady po ní zůstane plná skříň značkového oblečení, vyvolá to tím silnější dojem, že nezmizela dobrovolně. A totéž platí i pro sbírku uměleckých předmětů, kterou nashromáždila, když její bankovní účty vzkvétaly: starožitné čínské vázy, obraz od Chagalla, dva tisíce let starou římskou bustu. To všechno jí bude chybět, ale pokud má přežít, nezbývá jí než podstoupit jisté oběti.

S příručním zavazadlem a pytlem na odpadky, v němž skončily její ostříhané vlasy, zamířila z ložnice do obývacího pokoje. Znovu si lítostivě povzdychla. Nehezké cákance krve potřísnily nejen koženou sedačku, ale táhly se v oblouku i po zdi, na které visel Chagall, jako jakési abstraktní pokračování samotného obrazu. Zdroj vší té krve ležel bezvládně pod Chagallem. Tenhle člověk prošel jejími dveřmi jako první a zaútočil, byl proto také první, koho sprovodila ze světa. Takový ten typický mužný typ, jemuž hodiny strávené v posilovně vynesly vyrýsované svaly, ale na mozek podobný účinek neměly. Nejspíš nečekal, že pro něj dnešek skončí právě takhle, takže zemřel s překvapeným výrazem ve tváři, protože zřejmě nevěřil, že by ho dokázala zabít nějaká žena.

Očividně dostal o svém terči nesprávné informace.

Zaslechla za zády tiché vydechnutí a otočila se, aby se podívala na svého druhého návštěvníka. Ležel na kraji jejího vzácného perského koberce a jeho krev se vsakovala do složitého vzoru révy a tulipánů. K jejímu překvapení byl ten člověk pořád ještě naživu.

Popošla k němu a šťouchla do něj nohou.

S námahou otevřel oči. Upíral na ni pohled a šátral po zbrani, tu mu ale už před chvilkou odkopla z dosahu, takže teď jen marně plácal dlaní o podlahu jako umírající ryba, mrskající se ve vlastní krvi.

„Qui t’a envoyé?“ zeptala se ho.

Ruka zatápala ještě horečněji. Kulka, kterou mu vpálila do zátylku, mu musela poškodit páteř, pohyby měl trhané, paže sebou mechanicky škubala. Možná nerozumí francouzsky. Zopakovala otázku, tentokrát rusky. Kdo tě poslal?

Nezaznamenala, že by se mu v očích mihlo pochopení. Buď umíral příliš rychle, takže už mu nefungoval mozek, nebo jí skutečně nerozuměl, obě možnosti jí dělaly starosti. S Rusy by se vypořádat dokázala, pokud ale ty dva poslal někdo jiný, mohl by to být problém.

„Kdo se mě snaží zabít?“ zeptala se tentokrát anglicky. „Řekni mi to, a já tě nechám žít.“

Ruka sebou přestala škubat. Muž se teď nehýbal, z očí mu však vyčetla, že pochopil. Porozuměl její otázce. A došlo mu i to, že je vlastně jedno, jestli jí řekne pravdu. Tak či tak je po něm.

Zaslechla z chodby před bytem mužské hlasy. Poslal snad někdo další zabijáky jako zálohu? Otálela příliš dlouho, nemá čas toho chlapa vyslýchat. Namířila zbraň s tlumičem a vpálila mu do hlavy další dvě kulky. Sladké sny.

Trvalo jí jen pár vteřin, než se protáhla oknem a dostala se na požární schodiště. Poslední pohled na byt v ní vyvolal hořkosladké pocity. Našla v něm slušnou dávku štěstí a mohla si tady užívat zasloužené plody své práce. Teď to uvnitř vypadá jako na jatkách, stěny jí potřísnila krev oněch dvou bezejmenných mužů.

Spustila se po požárním schodišti do zadní uličky. Bylo jedenáct večer a v pařížských ulicích to pořád ještě žilo, a tak snadno proklouzla mezi další chodce, kteří se pohybovali po rušném bulváru. Z dálky k ní doléhalo kvílení policejních sirén a postupně se přibližovalo, přesto nepřidala do kroku. Ještě je moc brzy, tyhle sirény s ní nemají nic společného.

O pět bloků dál zahodila pytel na odpadky do kontejneru u jedné restaurace a pokračovala v chůzi s příruční taškou na rameni. Má v ní všechno, co bude pro tuhle chvíli potřebovat, a nechybí jí ani další zdroje. Má víc než dost, aby začala znovu.

Napřed ale musí zjistit, kdo že ji to chce vidět mrtvou. Naneštěstí na tuhle otázku existovalo hned několik možných odpovědí. Předpokládala, že to byli Rusové, ale nevěděla to jistě. Když člověk popudí hned několik frakcí, vynese mu to hned několik nepřátel, z nichž každý či každá má zvláštní talent vyvolat chaos. Otázka zní, jak prosáklo na povrch její jméno? A proč po ní jdou až teď, po šestnácti letech?

Pokud však znají její jméno, musí vědět i o ostatních. Zdá se, že je všechny minulost už brzy dožene.

Tolik tedy k pohodlnému životu na odpočinku. Je na čase vrátit se do práce.

Kapitola 2

Maggie

Purity, Maine, současnost

Něco tu přišlo o život.

Stojím na svém poli, obhlížím si ve sněhu důkazy vraždy. Vrah svou oběť vlekl po čerstvém prašanu, a ačkoli na zem dál tiše dopadá změť vloček, sníh zatím ještě nestačil zakrýt jeho stopy ani brázdu vytvořenou jeho obětí, když ji vlekl k lesu. Vidím krvavé šmouhy, poházená pírka a chomáče černého chmýří, které se ve větru chvěje. To je vše, co zbylo z jedné z mých oblíbených araukanek, jíž jsem si cenila, protože spolehlivě snášela krásná modrá vajíčka. A ačkoli je smrt jen jedním bodem v širším kruhu života a já byla jejím svědkem už mnohokrát, tahle konkrétní ztráta mě tvrdě zasáhla, a tak si povzdechnu, až obláček dechu zavíří v chladném vzduchu.

Podívám se do slepičího výběhu na pozůstatky svého hejna, z nějž už mi zbylo jen něco přes třicet kusů, pouhé dvě třetiny z původních padesáti kuřat, která jsem minulé léto vypiplala. Od chvíle, kdy jsem otevřela dveře kurníku, abych slepice přes den vypustila do výběhu, uplynuly teprve dvě hodiny, a v tomhle krátkém časovém úseku si pro ně přišel dravec. Zbývá mi poslední kohout, jediný, který přežil opakované útoky orlů a loupežné výpravy mývalů. Teď si vykračuje ve výběhu, ocasní pera nedotčená, a tváří se, jako by ho ztráta další členky jeho harému ani v nejmenším neznepokojila. Chlapák naprosto k ničemu.

Takových je jich spousta.

Když se znovu narovnám, upoutá mou pozornost nějaký pohyb, a tak upřu pohled do lesa na obzoru za slepičím výběhem. Rostou tam hlavně duby a javory, pouze sem tam se ve stínu těchto dominantních sousedů krčí pár ubohých smrků. Napůl skryté v podrostu číhají dvě oči a pozorují mě. Na okamžik se na sebe jen upřeně díváme, dva nepřátelé na sebe hledí přes zasněžené bitevní pole.

Pomaličku ustupuju od mobilního kurníku. Nehlučně, žádné prudké pohyby.

Můj protivník mě celou dobu sleduje.

Zvolna se přibližuju ke své terénní kubotě a pod vysokými botami mi křupe sníh. Tiše otevřu dveře dokořán a natáhnu se pro pušku, již jsem si uložila za zadní sedadlo. Je nabitá jako obvykle, takže nemusím ztrácet čas vytahováním munice a nabíjením. Obrátím hlaveň k lesu a zamířím.

Třeskne rána hlasitá jako zahřmění. Ze stromů vzlétnou vyplašené vrány a na cestě k obloze zběsile mávají křídly. Slepice se s kdákáním běží schovat do bezpečí kurníku. Skloním pušku a zadívám se mezi stromy, pátrám očima v podrostu.

Nic se tam nehýbe.

Přejedu terénním vozem přes pole na kraj lesa a vystoupím. Mezi stromy roste husté ostružiní a vrstva tlejícího listí a suchých větviček je skrytá pod sněhem. Každý můj krok provází hlasité zapraskání. Ještě jsem nezahlédla krev, ale jsem si jistá, že ji najdu, protože člověk prostě vždycky pozná, že zasáhl cíl – cítí to v kostech. A konečně důkaz, že jsem mířila dobře, uvidím: hromádka listí je potřísněná krví. Rozsápaná mrtvolka mé araukanky leží, kde ji vrah upustil.

Pustím se dál do houští, odhrnuju větve, které mě chytají za kalhoty a chňapou mi po tváři. Vím, že vrah je někde tady, pokud ne mrtvý, tak vážně zraněný. Podařilo se mu dostat dál, než jsem čekala, ale pokračuju v cestě a od úst mi ve spirálách stoupá pára. Kdysi bych tímhle lesem běžela, klidně i s těžkým batohem na zádech, ale už to není, co bývalo. Klouby se opotřebovaly ničivým přetěžováním a neúprosným během času a tvrdý dopad po jednom seskoku padákem mi vynesl chirurgicky sdrátovaný kotník, který mě bolí při každém poklesu venkovní teploty či tlaku vzduchu. Jako třeba teď. Stárnutí je krutý proces. Přinesl mi ztuhlá kolena, mé kdysi černé vlasy poprášil stříbrem a prohloubil mi rýhy v obličeji. Zrak mám ale pořád ještě ostrý a neztratila jsem ani schopnost přečíst okolní krajinu a interpretovat stopy ve sněhu. Přidřepnu si nad jednou z nich a neujde mi, že na listí ulpěla kapička krve.

To zvíře trpí. A je to moje vina.

S námahou se znovu narovnám. Kolena a kyčle protestují, kde jsou ty časy, kdy jsem se dokázala vymrštit ze zkroucené polohy ve sportovním autě a rovnou se plnou rychlostí rozběhnout. Prorazím si cestu ostružinovým houštím a ocitnu se na mýtině, kde konečně objevím svou Nemesis. Leží bez hnutí ve sněhu. Samička. Vypadá zdravě a je očividně dobře živená, hustou srst má zářivě zrzavou. Z otevřené tlamy vykukují zuby ostré jako břitva, dost silné, aby se zabořily do ptačího krku a zlomily slepici vaz. Moje kulka lišku zasáhla přímo do hrudi a je s podivem, že se, než zůstala ležet, zvládla dostat až sem. Šťouchnu do ní nohou, čistě abych se ujistila, že je opravdu mrtvá. Ačkoli je teď tenhle konkrétní problém vyřešen, nepřináší mi fakt, že jsem to zvíře připravila o život, žádné uspokojení. Když ztěžka vypustím vzduch z plic, zazní v tom lítostivý povzdech.

Za těch šedesát let jsem jich nasbírala víc než dost.

Kožešina má příliš velkou cenu na to, abych ji jen tak nechala v lese, tudíž vezmu lišku za ocas a zvednu ji. Živila se dobře, hodovala na mých slepicích a je tak těžká, že ji z lesa musím napůl táhnout po zemi. Její tělo zanechává v suchém listí a ve sněhu brázdu. Když přijdu ke své kubotě, zvednu ho a hodím na korbu, kam mršina dopadne se smutným zaduněním. Mně samotné sice kožešina k ničemu nebude, vím ale o někom, komu udělá velkou radost.

Usednu za volant a namířím si to přes pole k domu svého souseda.

Luther Yount má kávu nejradši připálenou. Cítím ji už na příjezdové cestě, když se soukám z auta.

Přes zasněžené pole odsud vidím svůj vlastní dům, který stojí na kopečku za kolonádou z hezkých javorů cukrových. Není nijak honosný, ale je dostatečně bytelný. Podle realitní makléřky, jež mi Ostružinovou farmu prodala, byl dům postaven v roce 1830. Vím, že je ta informace správná, protože se mi podařilo vypátrat původní dokumenty. Zásadně věřím jen tomu, co si můžu sama ověřit. Z oken mám ničím neomezený výhled na všechny strany, takže když se někdo blíží, včas ho uvidím, zvlášť za jasného zimního rána, kdy je okolní krajina holá a bílá.

Slyším bučet krávu a kdákat slepice. Ve sněhu vidím stopy menších vysokých bot vedoucí od Lutherova domu ke stodole. Bude v ní určitě Lutherova čtrnáctiletá vnučka Callie, tak jako každé ráno šla obstarat svoje zvířata.

Těžce vystoupám po schodech na verandu a zabouchám na dveře. Luther mi otevře a mě uhodí do nosu nelibý pach kávy, kterou někdo nechal až moc dlouho stát na sporáku. Pán domu zaplňuje téměř celý rám dveří, Santa s bílým plnovousem oblečený v červené kostkované košili a kalhotách s kšandami. Sípavě dýchá, protože dřevo kouří a v chatě je věčně prach.

„No ne, dobré ráno, slečno Maggie,“ pozdraví mě.

„Dobré ráno. Přinesla jsem vám a Callie dárek.“

„Při jaké příležitosti?“

„Jen tak. Prostě mě napadlo, že byste ho mohli nějak využít. Mám ho v autě.“

Luther se ani nenamáhá vzít si kabát, vyjde ven jen tak ve vlněné košili, džínách a zateplených holinách. Následuje mě k mému vozu, a když se podívá na mrtvou lišku na korbě, obdivně zamručí a pak jí prohrábne srst.

„Je to vážně krasavice. Tak tohle byl tedy ten výstřel, který jsem ráno slyšel. Dostala jste ji jedinou ranou?“

„I tak dokázala ještě zaběhnout padesát metrů do lesa.“

„Nejspíš to bude ta potvora, co odnesla ty dvě Calliiny slípky. Dobrá práce.“

„Stejně je to škoda. Vždyť ta liška se jenom snažila nějak přežít.“

„Neděláme to snad všichni?“

„Říkala jsem si, že by se vám kožešina mohla hodit.“

„Jste si jistá, že si ji nechcete nechat? Je fakt pěkná.“

„A vy budete přesně vědět, co s ní.“

Luther se natáhne ke korbě a lišku zvedne. Sípání se tou námahou ještě zhorší. „Pojďte dál,“ pozve mě. Mrtvé zvíře chová v náručí jako vnouče. „Zrovna jsem si nalil kafe.“

„Hm, díky. Ale ne.“

„Tak mi alespoň dovolte, abych vám dal s sebou trochu čerstvého mléka.“

To rozhodně uvítám. Mléko od Calliiny jerseyky krmené trávou se nepodobá ničemu, co jsem kdy před svým příchodem do Maine pila, je natolik sladké a chuťově bohaté, že stojí za to to risknout a pít ho nepasterizované. Vejdu za Lutherem do domu a on upustí mrtvou lišku na lavici. Navzdory hřejícím kamnům je v nevalně izolovaném dřevěném srubu jen nepatrně tepleji než venku, a tak si nechám kabát, zdá se však, že Luther je jen v košili a džínách naprosto spokojený. O jeho kávu nestojím, přesto postaví na kuchyňský stůl dva hrnky. Bylo by nezdvořilé nabízený nápoj odmítnout.

Posadím se.

Luther ke mně přisune džbánek se smetanou. Ví, jak kávu piju nejradši – nebo přinejmenším jak jsem schopná do sebe dostat i tu, kterou uvaří on –, a taky ví, že nedokážu odolat smetaně od Calliiny krávy. Za ty dva roky, co jsem se zabydlela na sousedním pozemku, o mně bezesporu nasbíral pár důvěrných informací. Ví, že každý večer zhasínám kolem desáté, že brzy vstávám a chodím nasypat slepicím a dát jim vodu. Ví, že jsem nováček v oboru navrtávání kmenů javoru, abych ze stromu dostala mízu, že žiju dost samotářsky a nepořádám hlučné večírky. A dnes navíc zjistil, že umím slušně střílet. Je tu ale ještě spousta věcí, které o mně neví, které jsem mu neřekla. A ani neřeknu. Jsem vděčná, že nepatří k lidem, kteří by se moc vyptávali. Oceňuju, že mám tak diskrétního souseda.

Sama toho o Lutheru Yountovi ale vím hodně. Není těžké vystihnout podstatu člověka už jen z toho, že se rozhlédnete po jeho domově. Police na knihy má ručně vyrobené, stejně jako hrubě otesaný kuchyňský stůl, z trámu u stropu visí svazky sušeného tymiánu a oregana natrhaných na zahrádce u domu. A pak jsou tu knihy – ohromná spousta knih z až matoucího množství oborů od fyziky částic po chovatelství. Některé odborné publikace nesou jeho jméno, je tam uvedený jako autor, důkaz dřívější reinkarnace Luthera Younta coby profesora strojního inženýrství z dob, než odešel z fakulty na MIT. Tedy než opustil akademickou dráhu i město Boston a možná i nějaké své soukromé démony a proměnil se v tohohle neupraveného, leč spokojeného farmáře. Tohle všechno o něm vím nikoli proto, že by mi to sám řekl, ale díky skutečnosti, že jsem si ho ještě předtím, než jsem koupila Ostružinovou farmu, pečlivě prověřila. Stejně jako jsem si prověřila i všechny své další nejbližší sousedy.

Luther prověrkou prošel. Proto teď můžu v klidu sedět u něj v kuchyni a uvolněně popíjet kávu.

Na verandě se ozvou těžké kroky, dveře se prudce otevřou a vpustí dovnitř závan chladného vzduchu a čtrnáctiletou Callie. Luther ji vyučuje doma, a ona je díky tomu roztomile neotesaná, moudřejší, a přitom naivnější než její vrstevnice. Stejně jako její dědeček je i ona důstojně neupravená, na pracovní bundě má špinavé šmouhy a v hnědých vlasech jí uvízlo pár zatoulaných slepičích pírek. Přinesla dva košíky čerstvě sebraných vajíček a postavila je na kuchyňskou linku. Tváře má tak zčervenalé mrazem, až to vypadá, jako by jí někdo uštědřil pár políčků.

„Dobrý den, Maggie!“ pozdraví mě, když si věší bundu.

„Podívej, co nám přinesla,“ upozorní ji Luther.

Callie si prohlédne mrtvou lišku na lavici a pohladí jí srst. Bez zaváhání či přílišné přecitlivělosti. S Lutherem strávila většinu svého života, je u něj od té doby, co její matka zemřela v Bostonu na předávkování heroinem, a pobyt na farmě ji naučil, že by ji smrt neměla překvapovat.

„Páni. Je ještě teplá,“ vyhrkne.

„Přinesla jsem ji rovnou sem,“ podotknu. „Napadlo mě, že byste z ní s dědou mohli něco pěkného vyrobit.“

Nadšeně se na mě usměje. „Ta kožešina je nádherná. Díky, Maggie! Myslíte, že by stačila na čepici?“

„Řekl bych, že ano,“ ozve se Luther.

„A ty ji umíš ušít, dědo?“

„Někde si to najdeme a naučíme se to společně. Nemůžeme dopustit, aby takováhle krása přišla vniveč, viď?“

„Ráda bych se pak podívala, jak to děláte,“ řeknu.

„A jak tu lišku budu stahovat, chcete vidět taky?“

„Ne. To už umím.“

„Vážně?“ zasměje se. „Vy mě vždycky dokážete překvapit, slečno Maggie.“

Callie postaví košíky do dřezu. Pustí vodu a začne vajíčka omývat hadříkem, aby později v kartonu byla bez poskvrnky. V místním družstevním obchodě je prodávají za sedm dolarů tucet, což je vzhledem k faktu, že jde o biovejce od slepic chovaných ve volném výběhu, za hubičku. Zvlášť když uvážíme všechnu tu práci, cenu krmiva a neustálý boj s rysy a mývaly. Ne že by Luther s Callie na prodeji vajíček záviseli, Luther má značně vysokou částku na investičním účtu. To je další drobná informace, kterou se mi o něm podařilo vyšťourat. Slepice i příjem z nich patří Callie, z níž je už teď zdatná obchodnice. Neznám nikoho jiného, kdo by ve čtrnácti dokázal tak zručně zabít a vykuchat přestárlou nosnici.

„Je smutné, že jste ji musela zastřelit, ale i já už kvůli ní přišla o spoustu slepic,“ podotkne Callie.

„Místo ní přijde nějaký jiný dravec,“ připomene nám Luther. „Tak už to na světě chodí.“

Callie se na mě podívá. „O kolik slepic jste přišla vy?“

„Jenom za minulý týden o šest. Dneska ráno si ta liška odnesla jednu z mých araukanek.“

„Možná bych si jich taky měla pár pořídit. Zdá se, že zákazníkům se ta jejich modrá vajíčka líbí. Nejspíš bych za ně mohla chtít víc peněz.“

Luther si odfrkne. „Modrá vajíčka, hnědá vajíčka. Chutnají všechna stejně.“

„No, už bych asi měla jít,“ zvednu se.

„Tak brzo?“ zaprotestuje Callie. „Vždyť to ani nebyla pořádná návštěva.“

Jen málokteré čtrnáctileté děvče touží mluvit se ženou v mém věku, ale Callie je zkrátka mimořádná dívka. Ve společnosti dospělých je natolik jako doma, až občas zapomenu, jak je vlastně mladinká.

„Až se tvůj děda dostane k šití té liščí čepice, budu zpátky,“ ujistím ji.

„A já udělám k večeři kuře s knedlíčky.“

„Tak to tedy přijdu zcela určitě.“

Luther do sebe jedním douškem hodí zbytek kávy a zvedne se taky. „Počkejte, dám vám to slíbené mléko.“ Otevře ledničku, až skleněné láhve s mlékem narovnané na poličkách uvnitř melodicky zacinkají. „Nebýt těch pitomých zdravotních předpisů, mohli bychom naše mléko prodávat ve stánku u silnice. Jenom si tam tak sedět a vybírat peníze.“

Peníze, které nepotřebuje. Někteří lidé se svým bohatstvím rádi holedbají, ale Luthera jako by to jeho spíš přivádělo do rozpaků. Anebo je to taktika spojená s pudem sebezáchovy, člověk se snaží skrývat to, o co by ho ostatní mohli chtít připravit. Luther vyndá z ledničky čtyři skleněné láhve mléka, jež má nahoře tlustou vrstvu smetany, a uloží je do papírové tašky. „Až se u vás někdo staví příště, Maggie, dejte mu ochutnat. A pak ho pošlete rovnou sem, aby si od nás koupil taky. Samozřejmě naprosto soukromé obchodní ujednání. Aby se nám do toho nepletl stát Maine.“

Už jsem se svým vzácným mlékem u dveří, když mi najednou dojde, co právě řekl. Otočím se k němu. „Jak to myslíte – příště?“

„Copak jste včera neměla návštěvu?“

„Ne.“

„Hmm.“ Podívá se na Callie. „Možná jsi špatně slyšela.“

„Co špatně slyšela?“ zamračím se.

„Na poště byla nějaká paní,“ odpoví Callie. „Vyzvedávala jsem nám tam dopisy a slyšela jsem ji, jak se ptá poštmistra, kudy se dostane k Ostružinové farmě. Říkala mu, že je vaše kamarádka.“

„Jak vypadala? Stará, nebo mladá? Jaké měla vlasy?“

Pod palbou mých otázek Callie znejistí. „No, asi byla mladá. A moc hezká. Vlasy nebyly vidět, měla čepici. A pěknou péřovku. Modrou.“

„Neřekla jsi jí, jak se ke mně dostane?“

„Ne. Ale Greg z pošty ano. Děje se něco?“

Na to nedokážu odpovědět. Stojím u jejich otevřených dveří, v ruce tašku s mlékem, kolem mě dovnitř vane chladný vzduch. „Nikoho jsem nečekala. Prostě nemám ráda překvapení, to je všechno,“ odpovím a vyjdu ven.

Děje se něco?

Ta otázka mě zneklidňuje, ještě když o chvíli později jedu do města pro zásoby. Kdo se vyptával na cestu k mému domu? Mohl to být naprosto nevinný dotaz, někdo třeba hledal bývalou majitelku a nevěděl, že před třemi roky ve věku osmdesáti osmi let zemřela. Podle všeho byla pověstná svou popudlivostí a břitkou inteligencí. Žena podle mého gusta. Tohle by byl logický důvod, proč by se měl někdo cizí vyptávat na Ostružinovou farmu, protože k tomu, aby tu hledal mě, nikdo žádný důvod nemá. Za ty dva roky, co tady v Purity ve státě Maine žiju, se po mně nikdo nesháněl.

A já chci, aby to tak i zůstalo.

Ve městě si vyřídím obvyklé pochůzky: zajdu pro krmivo, na poštu, do potravin. Všechno jsou to místa, kde snadno zapadnu mezi ostatní šedovlasé ženy, zvlášť když jsme všechny zachumlané do zimních bund a šál. I na mě se někdo jen málokdy se zájmem podívá. Stáří s sebou přináší anonymitu, což z něj dělá nejúčinnější přestrojení na světě.

V místní samoobsluze tlačím vozík úzkými uličkami mezi regály, nakládám do něj ovesné vločky a mouku, brambory a cibuli a nikdo si mě nevšímá. Přinejmenším vajíčka už si kupovat nikdy muset nebudu. Výběr alkoholu je v městečku tristní, ale mají dvě značky single-malt skotské, a i když žádnou z nich dvakrát nemusím, stejně si jednu láhev koupím. Snažím se si svou zásobu třicetileté longmornky šetřit, protože nevím, kdy se mi podaří najít další zdroj. A jakákoli whisky je lepší než žádná whisky.

Ve frontě u kasy by si mě mohl kdekdo splést s obyčejnou chovatelkou slepic, ženou v domácnosti nebo učitelkou na penzi. Dlouhá léta jsem se učila nevyčnívat z řady, neupoutávat pozornost, a teď už se ani nemusím snažit, což je na jednu stranu smutné, ale přináší to i úlevu. Někdy se mi po době, kdy si mě lidé všímali, stýská. Tehdy jsem nosívala krátké sukně a jehlové podpatky a cítila na sobě mužské pohledy.

Pokladní mi namarkuje nákup, a poté co vidí výslednou cifru, se zarazí. „Bude to, hm – no páni! Dvě stě deset dolarů.“ Vzhlédne ke mně, jako by čekala, že budu mít námitky, ale já mlčím. To ta whisky. Přitom to ani není moje oblíbená značka, něco je ale prostě životní nutnost.

Zaplatím a vynesu tašky ven. Právě je nakládám do dodávky, když zahlédnu Bena Diamonda. Jako obvykle má na sobě tu svou koženou bundu. Míří do Blatouchu, kavárny na druhé straně ulice. Jestli v tomhle městě někdo ví, co se kde šustne, je to on. Třeba mi dokáže říct, kdo se to po mně ptal.

Přejdu a vydám se za ním do Blatouchu.

Okamžitě ho uvidím, sedí v rohovém boxu s Declanem Rosem. Oba se jako obvykle usadili čelem ke vchodu, starý zvyk, jehož se nedokážou zbavit ani teď na odpočinku. Declan v tvídovém saku s tou svou lví hřívou vypadá jako profesor historie kterým kdysi také skutečně býval. V osmašedesáti mu kdysi černé vlasy prokvetly stříbrem, jsou ale pořád stejně husté, jako když jsem se s ním před téměř čtyřiceti lety seznámila. Z Bena Diamonda s tou jeho vyholenou hlavou a černou koženou bundou vyzařuje ve srovnání s učeně působícím Declanem jakási neurčitá hrozba. Aby člověk v třiasedmdesáti letech vypadal takhle, chce to vrozenou autoritu. Jak se blížím k boxu, oba muži zvednou hlavu.

„No ne, Maggie! Přisedni si k nám,“ vyzve mě Declan.

„Už jsem tě hezky dlouho neviděl. Co pořád děláš?“ zajímá se Ben.

Vklouznu k nim do boxu. „Řešila jsem nějaké problémy s liškou.“

„Tipnul bych si, že je po smrti.“

„Od dnešního rána,“ podívám se na servírku, procházející právě kolem. „Janine, dala bych si kávu, prosím.“

„Chcete jídelní lístek?“ zeptá se mě.

„Dneska ne, díky.“

Ben si mě pozorně prohlíží. Má na čtení obličejů talent a musí mu být jasné, že mám k tomu, že jsem si k nim dnes přisedla, nějaký důvod. Počkám si, než je Janine z doslechu, a teprve potom se těch dvou zeptám: „Kdo mě tu hledal?“

„On tě někdo hledal?“ zamračí se Declan.

„Ve městě se objevila nějaká žena, je tu nová. Slyšela jsem, že byla včera na poště a ptala se, jak se dostane k Ostružinové farmě.“

Muži se po sobě podívají a pak pohlédnou na mě.

„Pro mě je to novinka, Maggie,“ prohlásí Ben.

Janine mi přinese objednávku. Káva je slabá, ale aspoň není připálená jako ta, kterou jsem měla u Luthera. Počkáme, dokud Janine neodejde, teprve pak pokračujeme v rozhovoru. Prostě síla zvyku. Moji společníci se vždycky usadí v tomhle rohovém boxu, protože ho lze považovat za bezpečně izolované stanoviště, dostatečně daleko od zvědavých uší.

„Dělá ti to starosti?“ chce vědět Declan.

„Nevím, jestli by mělo.“

„Ptala se přímo na tebe? Nebo znala jen jméno domu?“

„Jen jméno domu. Možná to nic neznamená. Jak by mohla vědět, že tam bydlím zrovna já?“

„Můžou zjistit cokoli, pokud opravdu chtějí.“

Odmlčíme se, protože dva další hosté vstali od stolu a procházejí kolem nás k pokladně. Nastalé ticho mi poskytne možnost nechat si Declanova slova projít hlavou. Pokud opravdu chtějí. Právě na tohle v současné době spoléhám, že nikomu nestojím za to, aby po mně pátral. Vždycky jsou tu nějaké větší ryby, já jsem jenom malá rybka. Nebo možná středně velká. Kdo by se namáhal s hledáním ženy, která nechce být nalezena. Za šestnáct let, co jsem na odpočinku, jsem přestala být tak ostražitá. A nyní už jsem si natolik zvykla na to, že jsem jen chovatelka slepic žijící na farmě u malého městečka, že jsem tomu začala sama věřit. Stejně jako je Ben jenom dodavatel vybavení pro hotely v důchodu a Declan penzionovaný profesor historie. Známe o sobě navzájem pravdu, ale uchováváme tajemství ostatních, protože máme svá vlastní, která musíme střežit.

Bezpečí založené na vzájemném vydírání.

„Budeme špicovat uši,“ slíbí mi Ben. „Zjistíme, co je ta ženská zač.“

„To bych vám byla vděčná, díky.“ Položím na stůl dva dolary za kávu.

Declan dodá: „Přijdeš dneska na schůzku čtenářského klubu? Neukázala ses dva měsíce. Chybíš nám tam.“

„Kterou knížku budete probírat?“

„Ibn Battútův cestopis. To vybrala Ingrid,“ informuje mě Ben.

„To už jsem četla.“

„V tom případě nám můžeš poskytnout stručný výcuc,“ podotkne Declan. „Protože já ani Ben jsme si neudělali domácí úkol. Dneska se máme sejít u Ingrid a Lloyda. V šest, dáme si martini. Až jich budeme mít pár v sobě, možná bychom se mohli na debaty o té knize vykašlat a přejít rovnou k místním drbům. Můžeme s tebou počítat?“

„Nechám si to projít hlavou.“

„To není žádná odpověď,“ zavrčí Ben. Snaží se mě přinutit, abych přišla. Vždycky mě zajímalo, nakolik dobře mu ta jeho gangsterská maska při práci v terénu fungovala. Mě tím tedy rozhodně nikdy nevyděsil.

„No dobře, budu tam,“ slíbím.

„A já dohlédnu, aby byla v mrazáku tvoje oblíbená vodka,“ dodá Declan.

„Belvedere.“

Declan se uchechtne. „Hele, Mags, to si vážně myslíš, že by mi tenhle detail mohl vypadnout z paměti?“

Samozřejmě že ví, kterou vodku mám nejradši. Pod tou jeho úžasnou hřívou se skrývá paměť na detaily a talent na cizí jazyky, který mu umožnil ovládnout sedm z nich. Já to vzdala u tří.

Znovu nastoupím do auta a vyrazím domů, jedu černo-bílou krajinou holých stromů a zasněžených polí a vůz na nezpevněných cestách nadskakuje na zmrzlých výmolech. Ne, nepředstavovala jsem si, že na stará kolena skončím zrovna tady. Vyrůstala jsem v kraji horka, prachu a oslnivě jasných letních dní, takže moje první zima v Maine byla dost krušná. Naučila jsem se štípat dříví na zátop, jezdit autem na ledě a rozmrazovat zamrzlé trubky a taky jsem zjistila, že člověk není nikdy tak starý, aby si nezvykl na něco nového. Když jsem byla mladá a představovala si, jaké místo by bylo ideální, až jednou odejdu na odpočinek, snila jsem o vile na kopci na Ko Samui, domě na stromě na poloostrově Osa, kde bych si žila obklopená ptačími serenádami a povykováním vřešťanů. Tahle místa jsem znala a milovala, ale nakonec jsem se tam uchýlit nemohla.

Protože právě tam by čekali, že mě najdou. Stát se předvídatelným je vždycky chyba číslo jedna.

V telefonu mi zazní varovný signál.

Podívám se na displej a to, co tam uvidím, mě vzápětí přiměje dupnout na brzdu. Sjedu na krajnici a nevěřícně na to zírám. Jde o videozáznam z mého bezpečnostního systému. Do mého domu právě někdo vstoupil.

Mohla bych zavolat místní policii, aby s tím něco udělala, jenže ti by mi určitě začali klást různé otázky, na které bych možná nechtěla odpovídat. Policejní oddělení tady v Purity obhospodařuje pouhých šest policistů pracujících na plný úvazek a já až doteď neměla důvod přijít s nimi do styku. A chtěla bych, aby to tak i zůstalo, i když to znamená, že si teď budu muset poradit sama.

Znovu se rozjedu.

Než se kolonádou cukrových javorů dostanu na příjezdovou cestu a zastavím před svým domem, pulz se mi stačí zrychlit tak, že se teď žene tryskem. Chvilku zůstanu sedět ve voze a zkoumavě si prohlížím verandu. Nic nevypadá jinak než obvykle. Přední dveře jsou zavřené, lopata na odhazování sněhu zůstala tam, kde jsem ji nechala, opřená o hromadu polen. Vetřelec se mě snaží uklidnit, chce, abych uvěřila, že je vše v pořádku.

A tak to taky hodlám sehrát.

Vystoupím z auta a odnesu si pytel brambor a krmivo pro slepice na verandu. Pustím obojí s hlasitým žuchnutím na zem. Když beru do ruky klíče od domu, každý nerv jako bych měla dokonale naladěný, takže všechno vnímám citlivěji. Šumění větví stromů, polibek chladného větru na tváři.

Povšimnu si, že vlákno na dveřním rámu je přetržené.

V době elektronických zařízení na sledování a zabezpečení domu je to hrozně primitivní metoda, jenomže digitální systémy můžou selhat nebo se dají hacknout. Během posledních pár měsíců jsem začala být poněkud lehkomyslná a ne vždycky jsem vlákno, tenounké jako pavučinka, dala na své místo, nicméně informace, kterou jsem ráno dostala v Lutherově domě, mě přiměla se k tomuhle bezpečnostnímu opatření vrátit.

Odemknu dveře a šťouchnu do nich nohou, aby se otevřely, takže vidím do vstupní haly. Pod lavicí stojí srovnané moje boty, kabáty a bundy visí na věšácích. Podlaha je zdrsnělá zašlapaným pískem a prachem.

Zatím všechno vypadá normálně. Nalevo je obývací pokoj. Nahlédnu otevřenými dveřmi dovnitř a vidím sedačku, ušáky, polínka narovnaná u krbu. Žádný vetřelec v dohledu.

Otočím se doprava a vejdu do kuchyně, vyhnu se přitom prknu, které pokaždé zavrže. Vidím hrnek na kávu a nádobí od snídaně ve dřezu, slupky od grapefruitu v kbelíku na kompost. Na stole se třpytí rozsypané krystalky cukru. Všechno zůstalo stejné, jako když jsem odjížděla, až na jednu drobnost: závan vůně cizího šamponu.

Neposlušné prkno za mými zády zavrže. Otočím se a stojím tváří v tvář vetřelci.

Je to žena, mladá a pružná, pohybuje se s nenucenou grácií trénovaného sportovce. Bude jí něco málo přes třicet, má rovné černé vlasy s tupě zastřiženou ofinou, tmavé oči, slovanské lícní kosti. Působí obdivuhodně nevzrušeně, navzdory faktu, že jí teď na hruď míří hlaveň mého walthera, který mám od ranního rozhovoru s Callie neustále při ruce.

„Dobrý den, Maggie Birdová,“ pozdraví mě.

„Nemám dojem, že bychom se už setkaly.“

„Proč jste si vybrala zrovna tohle jméno?“

„A proč ne?“

„Zkusím hádat, ano? Bird jako pták, takže ‚volná jako pták‘?“

„Člověk může mít své sny.“

Přitáhne si židli. Usadí se u mého kuchyňského stolu a smete z něj krystalky cukru, který jsem při snídani rozsypala. Skutečnost, že bych ji mohla jediným stisknutím spouště zabít, jí, zdá se, nedělá starosti. „Tohle vážně není potřeba,“ ukáže na mého walthera.

„O tom rozhoduju já. A v tuhle chvíli se dívám na někoho, kdo vnikl bez pozvání do mého domu. Nemám ponětí, kdo jste nebo proč jste tady.“

„Prosím, říkejte mi Bianko.“

„Vaše skutečné jméno, nebo krycí?“

„Záleží na tom?“

„Policie bude potřebovat znát jméno mrtvoly.“

„Ale no tak. Jsem tady, protože máme problém. A hodila by se nám vaše pomoc.“

Chvíli si ji pozorně prohlížím, vnímám uvolněná ramena, dlouhé štíhlé nohy, v tuhle chvíli líně překřížené. Ani se na mě nedívá, bezstarostně se zabývá záděrou na prstě.

Sednu si naproti ní a odložím walthera na stůl.

Pohlédne na zbraň. „Ano, chápu, proč můžete mít pocit, že to potřebujete. Máte pověst, že lidem moc nevěříte.“

„Já mám nějakou pověst?“

„Právě proto mě za vámi poslali. Domnívali se, že ženu nebudete považovat za takovou hrozbu.“

„Pokud byste mě jenom trochu znala, pak byste taky věděla, že už nejsem ve hře. Chovám slepice. A chovám je ráda.“

Ani jí nezacuká koutek v náznaku úsměvu. Nemá smysl pro humor, je tu čistě kvůli práci, žena plnící svůj úkol. Od doby, kdy jsem pro ně pracovala já, Agentura evidentně své náborové metody vylepšila.

„Nevím, proč vás za mnou poslali,“ podotknu. „Nicméně teď, když jste mě viděla, je vám určitě jasné, že už nejsem zrovna na vrcholu sil a taky jsem trochu zrezivěla. Nemám zájem pro ně cokoli dělat.“

„Dostala byste zaplaceno.“

„Mám všechny peníze, které potřebuju.“

„Mohla by to být značná suma.“

Zamračím se. „Vážně? To tedy nezní jako starý dobrý lakomý strýček Sam.“

„Tenhle úkol pro vás bude mít zvláštní význam.“

„Pořád nemám zájem.“ Zvednu se ze židle, i když kdykoli vstanu takhle rychle, píchne mě v koleni. Jsem příliš hrdá, nepřipustím, aby mě slyšela zasténat nebo viděla, jak bolestí zkřivím obličej. „Doprovodím vás ven. Povězte jim, že až za mnou někoho pošlou příště, má dotyčný zaklepat – jako každá normální návštěva.“

„Diana Wardová zmizela z radaru.“

Zarazím se. Chvíli na ni bez hnutí zírám, snažím se jí vyčíst z obličeje něco dalšího, ale vidím jenom chladnou dokonalost a tvář bez jakéhokoli výrazu.

„Živá, nebo mrtvá?“ zeptám se.

„To nevíme.“

„Kde ji viděli naposled?“

„Fyzicky? V Bangkoku, to bylo před týdnem. A potom se vypařila a její mobil přestal reagovat.“

„Je už přece léta na odpočinku. Odešla z Agentury chvíli po mně. Proč vás tak zajímá, kde teď je?“

„Dělá nám starosti, jestli je v pořádku. Vlastně máme starost o všechny, kdo byli nějak zapojení do operace Cyrano.“

Reakci, již ve mně poslední dvě slova vyvolala, nedokážu zamaskovat. Cítím, jak mi šok rezonuje v kostech, silný jako pořádná rána do hlavy. „Proč se to teď znovu vytahuje?“

„Nedávno Agentura zaznamenala, že se někdo naboural do automatických informačních služeb. Neautorizovaný přístup spustil poplach, ale jediná složka, po které ten člověk šel, byla ta týkající se operace Cyrano.“

„Tahle operace je stará šestnáct let.“

„A informace o ní s ohledem na bezpečnost všech zúčastněných nadále podléhají utajení. Obávám se ale, že teď mohl vaše jména někdo zjistit, a proto vás všechny hledáme, snažíme se ověřit, jestli jste v pořádku. Jestli nepotřebujete pomoc. Musím říct, že u vás jsem nečekala, že byste skončila zrovna na takovémhle místě.“ Rozhlédne se od stolu z borového dřeva po místnosti, přejede očima závěsný držák s litinovými pánvemi. Venku mezitím začalo sněžit, za oknem víří nadýchané vločky, je to takový ten sníh, ve kterém je radost se procházet. Bianca ovšem nevypadá jako někdo, koho by sněhové vločky dokázaly potěšit.

„Jak vidíte, už jsem se tu zabydlela a mám nové jméno,“ sdělím jí. „Jsem v naprostém bezpečí.“

„Ale Diana má možná problémy.“

„Diana a problémy?“ ušklíbnu se. „No ovšem, to se rozumí samo sebou. Ale ta přežije všechno a je naprosto schopná se o sebe postarat sama. A teď, jestli jste nepřijela kvůli ničemu jinému, je na čase, abyste odešla.“ Dojdu k předním dveřím a prudce je otevřu. Ačkoli dovnitř proudí chladný vzduch, držím je dokořán a čekám, až nevítaná návštěvnice vyjde ven.

Bianca se konečně ocitne venku na verandě, tam se ale ještě otočí a podívá se na mě. „Pomozte nám ji najít, Maggie. Musíte vědět, kam zmizela. Pracovaly jste spolu.“

„Před šestnácti lety.“

„I tak ji znáte líp než kdokoli jiný.“

„Jo, to máte pravdu. Nejspíš ji vážně znám nejlíp. A proto je mi taky úplně fuk, co se s ní stane,“ odseknu a zabouchnu jí dveře před nosem.

Kapitola 3

Jo

Některým chlapům takové bodnutí nožem jen prospěje, pomyslela si Jo Thibodeauová, když sledovala, jak záchranáři nakládají nosítka s Jimmym Kielym do sanitky. Jimmy svá zranění téměř určitě přežije, a podle toho, jak se na to kdo dívá, to bude buď dobrá, nebo špatná zpráva. Dobrá proto, že jeho žena Megan nebude muset čelit obvinění z vraždy. Špatná proto, že Jimmy se tím pádem bude moct vrátit a dál dělat Meganin život ještě nesnesitelnějším, než už je, takže Jo a její podřízení budou muset v nekonečném dramatu téhle dvojice zasahovat znovu. Dokonce i v malém městečku, jako je Purity, se nějaké takové drama vždycky odvíjí, často za zavřenými dveřmi, kde vzlyky či pěsti bušící do lidského těla nikdo jiný neslyší. Někdy se však tahle soukromá dramata přelijí ven na otevřenou scénu a sousedi, kteří předtím vídali monokly a věčně zatažené závěsy, budou moudře pokyvovat hlavou a navzájem se ujišťovat: My věděli, že to jednou takhle dopadne.

A dnes večer se to tedy stalo a asi deset sousedů teď stálo na parkovišti u hospody Velrybí vodotrysk a poslouchalo, jak Jimmy vykřikuje ze zadních dveří sanitky výhrůžky natolik hlasitě, že to bylo slyšet i přes hudbu dunící z baru.

„Jen počkej, ty svině! Počkej, až se vrátím!“

Škoda že mu nůž nezasáhl plíce.

„Toho budeš litovat! Jen počkej!“

Sanitka s blikajícími světly odjela. Jo si povzdychla a vyslala tím do mrazivého vzduchu oblak páry. Chumel lidí na parkovišti neprojevil snahu se rozejít, v Purity se totiž nic tak vzrušujícího nestalo od té doby, kdy Fernalda Hobbse ranila mrtvice za volantem jeho dodávky, takže se vůz vřítil do doku a skončil ve vodě v přístavu. Ačkoli dnes bylo venku minus deset a znovu začalo sněžit, všichni pořád postávali u hospody a dál přihlíželi, jako by je blikající světla dvou hlídkových vozů zhypnotizovala. Když člověk vyroste v Maine, považuje takhle v únoru v noci minus deset stupňů za celkem mírnou teplotu.

„No tak, lidi, běžte domů, prosím!“ zavolala na ně Jo. „Tady už není nic k vidění.“

„On si o to koledoval, Jo!“ vyhrkla Dorothy Frenchová.

„O tom rozhodne porota. A teď laskavě vyražte domů, než si všichni přivodíte omrzliny. Bar je pro dnešek zavřený.“

Vzhledem k tomu, že jediný podnik ve městě, kde se takhle v zimě dalo pít, byl mimo provoz, proběhne možná zbytek noci v klidu. Pokud ovšem někdo nepojede příliš rychle, nedostane smyk a neskončí v závěji nebo pokud se nějakému batoleti nepodaří odemknout si domovní dveře a nevydá se ven. Policistům chladné počasí komplikuje úplně všechno, od nehod až po ztracené děti. Přidejte ošklivý případ ponorkové nemoci, manželský pár, který se potýká s dlouho potlačovaným vztekem, a přemíru alkoholu, a dostanete –

Inu, dostanete přesně to, co se stalo dneska večer ve Velrybím vodotrysku.

Jo vešla do baru a oklepala si sníh z bot. Jelikož přišla rovnou ze zimy, najednou si připadala jako ve skleníku, topení vyhřálo místnost nejmíň na čtyřiadvacet stupňů. Takové plýtvání energií. Jo pohlédla k baru, kde kdysi za studentských let párkrát přes léto pracovala: nalévala víno a míchala koktejly hordám cizáků, turistům připáleným od sluníčka, kteří prohlašovali, jak je její malé přímořské městečko malebné, a vyptávali se jí, co tady místní dělají v zimě. No, děláme tady tohle, pomyslela si teď. Přibíráme na váze, pijeme přes míru a lezeme si navzájem na nervy. Nasála do chřípí kvasnicový odér a v duchu si řekla, jak příjemná by byla v tuhle chvíli orosená sklenice piva Sea Dog. To ovšem momentálně muselo počkat. Rozepnula si bundu, stáhla rukavice a vlněnou čepici a soustředila se na důvod, proč sem přišla – na mladou ženu schoulenou u rohového stolu, vedle níž stál na stráži policista.

Megan Kielyová měla bezesporu nejlepší léta už za sebou. Na střední bývala jednou z nejpopulárnějších dívek v celé škole, kurážná rusovláska, jejíž smích bylo slyšet až na opačném konci venkovní překážkové dráhy. Zrzavé vlasy měla pořád, i nádhernou postavu, ale v pouhých dvaatřiceti letech z ní veškerý smích někdo vysál, až zůstala jen tahle smutná skořápka.

„Ahoj, Megan,“ pozdravila ji Jo natolik nahlas, aby ji bylo slyšet i přes dunící hudbu.

Megan zvedla hlavu a apaticky odpověděla: „Ahoj, Jo.“

Jo se obrátila k policistovi. „Mikeu, co kdybys nám poskytl trochu soukromí? A vypni tu příšernou muziku, buď tak hodný.“

Počkala, až Mike dojde za bar a vypne reproduktory. Konečně blahodárné ticho. Když si sedala ke stolu naproti Megan, dotkla se něčeho lepkavého na desce stolu, a jakmile se podívala dolů, zjistila, že má spodní část dlaně umazanou od krve. Musela to být krev toho pitomce, protože Megan nevypadala, že by měla nějaké otevřené rány – jen nateklé pravé oko, kolem kterého se jí do zítřka udělá zatraceně velký monokl.

„Tak fajn. Promluvíme si o tom?“ zeptala se jí.

„Ne.“

„Víš přece, že musíme.“

„No jo,“ povzdychla si Megan. „Já vím.“

Jo vytáhla ze zásobníku papírový ubrousek a setřela si krev z ruky. „Co se stalo?“

„Praštil mě.“

„Kde?“

„Do obličeje.“

„Ale ne, já chci vědět, kde se to stalo.“

„Doma. Ani si nepamatuju, co ho tak vytočilo. Ale jo, už vím, naštvalo ho, že jsem se vrátila pozdě od mámy. Praštil mě a já odešla. Dorazila jsem sem, říkala jsem si, že tu počkám, dokud se neuklidní. Jenže on šel za mnou. Vtrhnul sem a šel po mně, seděla jsem u barového pultu. A asi jsem… prostě jsem zareagovala. Popadla jsem do ruky nůž na steaky a začala ustupovat. Nepamatuju se, že bych to udělala. Vím jenom, že najednou začal křičet a byla tam krev a já měla tak nějak v ruce ten nůž.“

Jo pohlédla na Mikea, který dodal: „Už jsme ho zabalili. A máme šest svědků, co viděli, jak ho bodla.“ Pokrčil rameny. „Jasný případ.“

Až na to, že ne tak docela. Tedy to, že žena bodla svého muže, možná celkem jasné bylo, avšak to, co předcházelo, byl smutný a spletitý příběh o ženě, která se zamilovala příliš mladá a pak se taky příliš mladá vdala. A příliš mladá se chytila do pasti.

„Zavřete mě, že jo?“ zašeptala Megan.

„Pro dnešek ano. Dokud tvůj právník ráno nezařídí všechno potřebné.“

„A potom?“

„Jsou tu polehčující okolnosti. Vím to, a ví to i většina lidí ve městě.“

Megan přikývla a smutně se usmála. „Vlastně se do vězení svým způsobem i těším. Bude to jako taková menší dovolená, víš? Budu se moct v klidu pořádně vyspat a nebudu si muset dělat starosti, že by Jimmy mohl –“

„Megan, takhle to přece být nemusí.“

„Jenže je.“ Megan pohlédla na Jo. „Prostě to tak je.“

„Tak to změň! Řekni Jimmymu, ať jde do hajzlu.“

Megan se zvedly koutky, jak se pousmála. „No jasně, to se dalo čekat, že tohle řekneš. Stará dobrá Jo Thibodeauová, která se ničeho nebojí. Od střední ses ani za mák nezměnila.“ Zavrtěla hlavou. „Co vlastně pořád děláš tady, v tomhle městě? Mohla ses odsud dostat. Mohla bys žít kdekoli. Někde, kde je teplo, třeba na Floridě.“

„Já horko nesnáším.“

„Podstatný je, že bys někde jinde být mohla.“

„Jo, to bych mohla. A ty taky.“

„Tys neskončila s nesprávným chlapem.“

„Vždycky to můžeš změnit.“

„Říkáš to, jako by to byla hračka. Vůbec nechápeš, jak je to těžké.“

„Ne,“ povzdychla si Jo. „Asi to nechápu.“ Stejně jako nechápala, proč se kdysi Megan nechala sladkými řečičkami do náručí Jimmyho Kielyho vlákat. Na druhou stranu chlapi jako on se Jo zpravidla vyhýbali obloukem, protože měla jistou pověst. Všichni kluci ve městě věděli, že když ji někdo praští, ona mu to vrátí, a dvakrát větší silou.

Jo se zvedla a pomohla Megan vstát. „Na to oko se ti bude muset někdo podívat. Mike tě napřed vezme do nemocnice. Ubytování na cele můžeme řešit potom.“

„A pak budu moct spát,“ dodala Megan. A dnes v noci si nejspíš skutečně pořádně odpočine, protože ve vězení nikoho jiného nemají. V tomhle ročním období byly policejní cely tady v Purity téměř pořád prázdné. Podle Jo to byla jedna z výhod, které s sebou zima přinášela. Žádní opilí letní turisté prohánějící se s rámusem po vodě u přístavu v rychlých motorových člunech, žádné drobné krádeže páchané puberťáky, kteří o prázdninách nemusí do školy a nudí se. Jakmile se noci prodloužily a začal padat sníh, městečko Purity jako by upadlo do zimního spánku a stala se z něj ospalejší verze sebe sama, ne tak náchylná k vytváření problémů.

A právě tuhle ospalou verzi Purity Jo viděla, když později projížděla po Hlavní třídě. Výlohy byly už od sedmi večer potemnělé, na opuštěných chodnících se pod pouličními lampami třpytil led. Zakleté městečko dřímající v poklidu zimní noci. Přestože to ale v Purity vypadalo, jako by všechno zamrzlo v čase, Jo tu za těch dvaatřicet let, co je na světě, spatřila změn až moc. Z bývalého starožitnictví, které kdysi nabízelo nesourodé porcelánové nádobí a vybledlé pohlednice, byl dnes obchod s dárkovými předměty, kde se prodávaly elegantně balené džemy, marmelády a sladkosti. Z obchůdku s limonádami, kde si její táta kdysi dával colu se zmrzlinou, se stala vinotéka a z té později zase kavárnička Namleto, kde prodávali tolik druhů kávy, že když chtěl člověk zjistit, co si vlastně objednává, potřeboval italský slovník. Alespoň že železářství zůstalo pořád v provozu, nicméně jeho třiaosmdesátiletý majitel už toužil odejít do důchodu, a jednoho dne se tu přestanou prodávat kladiva a šroubováky a někdo bude místo toho vnucovat kolemjdoucím trička. Cihlové budovy byly sto padesát let staré, ale procházelo jimi neustále se měnící procesí podniků a majitelů, protože i na malém městě se v životě dá počítat jen s jednou jistotou a tou je změna.

Jo přemýšlela o Meganiných slovech. Co vlastně pořád děláš tady, v tomhle městě? Mohla ses odsud dostat. Byla to pravda. Jo se z Purity skutečně dostat mohla, věděla však, že odsud nikdy neodejde prostě proto, že nechce. Tady vyrůstala a vyrůstali tu i její otec, děda i dědův dědeček – 250 let rodu Thibodeauových s kořeny hluboce zapuštěnými do zdejší kamenité půdy. A teď je na ní, aby tohle městečko chránila, aby chránila oněch 76,5 kilometrů čtverečních, které se táhly od zálivu Penobscot Bay na západ k hoře Cameron. Spadaly sem přístav a loděnice, zemědělská půda a lesy, jezero, celá řada vodních nádrží, ať už měly nějaké jméno, nebo ne, a svůj domov tu mělo tři tisíce stálých obyvatel, kteří tu žili po celý rok, většina z nich podél pobřeží, na dosah vůně moře.

Tahle zimní noc však byla na to, aby mohl člověk cítit vůni oceánu, příliš chladná, dokonce i když Jo sjela až k přístavní hrázi a zaparkovala u doků. Stáhla okénko a zaposlouchala se, jestli se neozvou zvuky věštící nějaký problém, ale neslyšela nic než šplouchání vody o hráz. Dvě místní plachetnice, Amelie a Samuel Day, byly na zimu přikryté bílou smršťovací fólií, a jak se tak pohupovaly v kotvišti, působily jako lodi duchů. Jakmile začne léto, budou tyhle dva škunery každé odpoledne, pokud to počasí dovolí, vyrážet z přístavu našlapané od přídě až po záď platícími pasažéry. Úlovek dne, jak jim říkali místní. Lidé z městečka sice s radostí brali jejich peníze, z rušného provozu a zmatku, který s sebou turisti přiváželi, už ale tak nadšení nebyli.

Vznikaly problémy a od Jo se čekalo, že je vyřeší.

Ve vysílačce to zapraskalo.