TALES TO KEEP YOU UP AT NIGHT

Text and the illustrations on pages 182 and 191 copyright © 2022 by Dan Poblocki

All other illustrations copyright © 2022 by Penguin Random House LLC

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Penguin Workshop, an imprint of Penguin Young Readers Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved.

Translation copyright © Petra Badalec, 2024

ISBN 978-80-284-0596-0

Obsah

- Amélie na půdě

- MOLLINA STUDNA

- AMÉLIE A KNIHOVNICE

- ZVONEK A SLEČNA NA HLÍDÁNÍ

- JÍZDA

- ZELENÉ FAZOLKY

- AMÉLIE V ČÍTÁRNĚ

- PLYN Z BAŽINY

- NOVÝ DŮM

- ČARODĚJŇÁTKO

- AMÉLII NĚCO RUŠÍ

- KVÍLENÍ

- PSYCHOPATOVY TAROTKY

- NAROZENINOVÝ TÁBOR U NAROZENIŇÁKA

- AMÉLIE A WINTER

- PODIVNÁ HLÍNA

- ČERVI

- AMÉLIE NA PŮDĚ

- AMÉLIE POTOM

AMÉLIE NA PŮDĚ

Amélie objevila v ponurém koutě jinak prázdné půdy v domě své babičky starou, zaprášenou knihu. Chyběl jí přebal a červený potah vybledl tak, že vypadal skoro narůžověle. Z boku byl stříbrnými písmeny vyražený dlouhý titul, který v přítmí půdy působil skoro rozmazaně. Amélii ale nejvíc překvapil zářivě bílý štítek dole na hřbetu knihy. Někdo na něj napsal čísla a lepicí páskou ho upevnil ke knize, aby se neztratil. To značení poznávala. Takhle se popisují knihy v knihovně. Když Amélie knihu otevřela, všimla si, že je uvnitř vlepená papírová kapsička, ze které čouhá modrá kartička. Na ní byla data vyražena fialovým razítkem – dny, měsíce a roky sahaly několik desetiletí do minulosti.

Co na půdě dělala stará knížka z knihovny?

Její babička v tomhle domě už dlouho nebydlela a Amélii se po ní nesmírně stýskalo. Jestli poslední fialové razítko na kartičce platilo, dlužila babička knihovně už pěkně vysokou částku, pokud to ovšem nebylo tak, že když člověk zmizí, zmizí spolu s ním i poplatky za nevrácené knížky.

Amélie zvedla knihu tak, aby na ni dopadalo světlo žárovky osvětlující strmé schodiště na půdu. Titul na hřbetu knihy se v její záři zaleskl – teď už byl čitelnější.

Příběhy, které vás nenechají spát.

Ten název se jí zdál povědomý.

Po zádech jí přeběhl mráz.

Babička se zajímala o přírodní vědy, historii a memoáry spisovatelů a umělců. Strašidelné historky? Spíš ne. Amélie přemítala, jestli babička nechala knihu na půdě naschvál.

Když se otočila ke schodům, zjistila, že na ni zespodu zírá vyzáblá postava. Amélie sebou trhla a pak zrudla. Byl to Winter – její mladší bráška. Nejdřív ho nepoznala, protože mu včera máma musela oholit hlavu. Při stříhání se hrozně vrtěl a jí ujely nůžky.

Amélie vylezla na půdu především proto, že ji Win otravoval. Nedávno totiž přišel o dva přední zuby a naučil se tou mezerou vyluzovat vřeštivý pískot, což jemu samotnému připadalo k popukání.

„Co tam děláš?“ zeptal se.

„Do toho ti nic není,“ odsekla a protáhla se kolem něj. Knihu si přitom schovávala u boku.

„Chceš si něco zahrát?“

„Chci být sama.“

„Když já se nuuudííím,“ zakňučel Win.

„Můžeš pomoct mámám s babiččinými věcmi.“

„No tak nic!“ zaječel a odsprintoval chodbou pryč.

Ve starobylém domě zněl každý jeho krok jako zemětřesení. Amélie zavřela oči a dlouze vydechla. Winter byl jen jedním z více důvodů, proč se na půdu vydala. V noci se Amélii zdálo, že se tam setkala s babičkou. Moc si nepamatovala, co přesně se v tom snu odehrálo. Jen kousky a útržky. Ale vzpomínala si, že to byl tak živý sen, že v ní vyvolal touhu vylézt na půdu a prozkoumat ji.

Proto jí ta kniha připadala povědomá? Viděla ji snad ve snu?

Dole na chodbě byly podél stěn vyrovnané papírové krabice. Jedna z Améliiných maminek do nich ukládala předměty zabalené v papíru a druhá mamka v kuchyni sundávala nádobí z polic a rovnala ho na kuchyňskou linku.

„Copak to tam máš?“ zeptala se jedna z nich.

„Starou knížku z knihovny.“ A vtom Amélii napadlo, jak uniknout bráškovi na zbytek odpoledne. Hlasem dost tichým na to, aby ji Win neslyšel, dodala: „Půjdu ji vrátit.“

„Výborný nápad, zlatíčko,“ prohodila máma bezmyšlenkovitě. Améliina rodina trávila v babiččině starém domě celý víkend a připravovala ho na prodej. Obě její maminky už mlely z posledního. „Knihovna je hned na konci ulice.“

„Vím, kde to je.“

„A vezmi s sebou Wina…“

Amélie otevřela vchodové dveře, vyklouzla ven a předstírala, že to přeslechla. Svěží vánek jí rozcuchal dlouhé vlasy. Zapnula si zelenou plátěnou bundu a přitiskla si vybledlou knihu s tvrdými deskami k hrudi.

„Na přechodu se pořádně rozhlédni!“ zavolala za ní mamka z předsíně.

„Neboj!“ odpověděla jí Amélie.

Než se dveře zavřely, stačila ještě zahlédnout, jak z vrcholku schodiště vykoukl Win.

Rovně po chodníku.

Zahnout za roh.

Amélie pro jistotu přeskakovala praskliny v betonu, protože kdo šlápne na čáru, má v botě žížalu, a žížaly v botách nikdo mít nechce. Pak se zastavila a zamyslela se nad tím, co by se mohlo stát, kdyby si nepočínala tak opatrně.

Amélie v sobě potají dusila hněv, se kterým se nesvěřila ani svým nejlepším kamarádům Scottymu a Georgii. Vadilo jí, že mámy vyklízejí babiččin dům a že se ho chystají prodat. Co kdyby se babička za rok vrátila a zjistila, že je její domov prázdný a všechny její věci vyhozené? Nezpůsobilo by to snad, že by pro ni doba strávená daleko od všech, kdo ji mají rádi, byla ještě těžší? Amélie se se svým zklamáním maminkám nesvěřila. Když se pro něco rozhodly, prostě to udělaly, bez ohledu na to, co říkali ostatní, a zvlášť ona a Winter.

Otázka, kde se babička nachází, pronásledovala rodinu od okamžiku jejího zmizení. Před rokem měla babička přijet na oběd k Améliině rodině, která žila v jiném městě, ale neukázala se. Když se jí maminky vydaly hledat, našly její auto na příjezdové cestě a dům v bezchybném stavu. Ale po babičce nebylo ani stopy a chybělo jakékoli vodítko, které by naznačovalo, kam se poděla. Policisté si u nich podávali kliku a kladli jim spoustu otázek, které maminky před dětmi tajily. Amélie je prosila, aby jí vysvětlily, co se podle nich stalo.

Maminky Amélii a Winterovi řekly, že babička možná potají bojovala se zdravotními problémy. Říkaly tomu demence. Vysvětlily jí, že když lidé stárnou, bývají někdy zmatení. Jejich mozek onemocní. Zradí je. Selže jim paměť. Někdy třeba nepoznávají své blízké. A když se o ně nikdo náležitě nestará, můžou se někam zatoulat.

Máma i mamka si byly jisté, že se za tím vším skrývá demence. Ale Amélie si tak jistá nebyla. Nevšimla by si snad nějakého náznaku, který by jí prozradil, že je babička nemocná? Během návštěvy týden před zmizením babička dobře věděla, kdo Amélie je, a paměť jí sloužila bezvadně. Dokázala si vybavit události z dětství tak jasně, jako by se odehrály teprve včera. Pokud Amélie věděla, babička se nikdy neztratila, ať už na procházce, na túře, nebo třeba když jezdívala vyzvednout vnoučata, aby u ní mohla přespat.

Děsivé prý bylo, že babiččiným městem protékal potok, jehož hladina se při bouřkách nebezpečně zvedala. Někdy se jeho korytem divoce valila kalná voda a odnášela popadané větve a kmeny stromů prožrané brouky. Už se nikdy neobjevily.

Proběhlo rozsáhlé pátrání. Na telefonní sloupy se vylepovaly letáčky a do výloh obchodů se rozvěšovaly plakáty. Babiččina fotografie se dokonce objevila i v místních zprávách. Použili fotku, na které byla i Amélie. Babička jí na fotce držela v objetí a obě měly od samého usmívání oči jako škvírky. Když tu fotku ukazovali v televizi, Amélii z fotky odstřihli, což ji zamrzelo.

Měla pocit, jako by jí uřízli kus těla.

Améliin hněv vzplál před několika měsíci jednou pozdě večer, když už bylo zhasnuto, kdy náhodou zaslechla rozhovor svých maminek. Mamka v obýváku plakala a druhá máma se ji snažila utěšit. Říkaly si věci jako: Už toho mám dost… Chci, aby to skončilo… Úplně stejně jako můj otec… Je čas jít dál… Už se nevrátí… Tu noc se rozhodly babiččin dům prodat. Amélie nejdřív napjatě poslouchala, dokud matky neusnuly, a pak jen tak ležela v posteli, snažila se ovládnout svůj přerývaný dech a zírala do stropu, dokud nevyšlo slunce.

Tu knihu chtěla do knihovny vrátit částečně proto, aby unikla pomalému balení babiččina života.

Se vztyčenou hlavou prošla kolem obchodu s potravinami, jídelny, železářství a viktoriánského hostince, který jí připomínal dům z toho filmu o rodině čarodějnic, které proklel jeden dávný předek. Ten, kde ty ženské vždycky na Halloween skákaly ze střechy a pomalu se snášely k zemi. Ve městě, kde babička žila, bylo mnoho budov částečně porostlých plazivým břečťanem a v tomhle ročním období se jeho listy vždycky zbarvily do zářivě červené barvy a jemně se komíhaly ve větru, jako by Amélii nabádaly, aby si dávala pozor. Amélii se zdálo, že zaslechla Winterovo pískání. Trhla sebou a otočila se, aby se po něm podívala. Když se ten zvuk ozval znovu, uvědomila si, že to byl jenom pták.

Nikdo se nechtěl bavit o tom, jak se před deseti lety podobným způsobem ztratil i dědeček. Jednoho dne se po něm prostě slehla zem. Amélie byla ještě malá, takže si to nepamatovala. Tehdy si nikdo nechtěl připustit, že dědeček prostě utekl. Říkali, že to nebyl ten typ. Jaký typ to tedy byl? Amélie o tom často přemýšlela.

Úplně stejně jako můj otec, řekla tehdy v noci mamka. Mluvila snad o rozbouřených vodách potoka? O demenci? O obojím? Nebo měla možná na mysli něco úplně jiného…

Něco, co před nimi tajila…

Amélie se utěšovala myšlenkou, že babička možná odešla dědečka hledat.

Třeba jsou teď spolu. V bezpečí a v pořádku.

Nebyli mrtví. Ani jeden z nich.

Tomu Amélie odmítala uvěřit.

Vedle silnice byla šipka s nápisem knihovna. Před strohou bílou budovou se rozprostíral svěží zelený trávník. Z místa, kde Amélie stála, vypadala knihovna jako malá chaloupka. Od chodníku vedla přes dvůr cestička z kamenů. Všechny byly zatlačené hluboko do trávy, jako by se je země snažila pohltit. Amélie přeskakovala z kamene na kámen a představovala si, že tráva je láva, a kdyby zakopla, země by pohltila i ji. V jednu chvíli se zarazila a rozhlédla se, jestli se na ni někdo nedívá. Nedělej to, vynadala si. Jak by se příští rok mohla vůbec dostat do týmu, který připravuje ročenku, kdyby se jí ve škole posmívali, že dělá takové hlouposti?

Nebuď jako malá, Amélie…

Když otevřela úzké dveře knihovny, zjistila, že budova je uvnitř větší, než se zdálo z ulice. Za knihovnickým pultem se otevíralo několik dveří do místností plných nekonečných regálů napěchovaných knihami, dlouhá rovná chodba vedoucí do místnosti vzadu a dvě schodiště, z nichž jedno vedlo do patra, zatímco druhé klesalo kamsi do stínů. Amélie pocítila nutkání vydat se mezi regály, nazdařbůh vytáhnout nějakou knihu, usadit se s ní do křesla a na dlouho se začíst – dost dlouho na to, aby zapomněla, co maminky dělají v babiččině domě. Byl to dobrý nápad? Její matky budou mít ještě nejméně několik hodin plné ruce práce a čím déle bude Amélie z domu, tím nastane menší pravděpodobnost, že vyjede na Wintera kvůli nějaké hlouposti.

Štíhlá žena s kulatými brýlemi s tlustými skly za pultem vzhlédla. Černé vlasy měla prošedivělé a stažené do krátkého culíku. Byla oblečená v lehkých hnědých šatech, které vypadaly, jako by byly ušité z vybledlé kytičkované tapety z babiččiny koupelničky u kuchyně. Na černé šňůrce kolem krku jí visela plastová kartička. Stálo na ní: Paní Bowenová, knihovnice. Její věk se odhadoval těžko. Mohlo jí být tak třicet. Nebo možná klidně padesát.

Amélie přistoupila blíž a před sebou držela knihu z kni-

hovny. „Promiňte,“ ozvala se. Podezřívavé oči knihovnice vypadaly za sklíčky brýlí obrovské. „Tuhle jsem našla u babičky na půdě.“ Amélie ji položila na pult. „Měla být vrácená už dávno.“

Knihovnice knihu zvedla a podívala se na hřbet. Otevřela obálku a v papírové kapse uviděla kartičku. „Opravdu dávno,“ řekla zmateně. Podívala se na Amélii a zeptala se: „A kdo je tvoje babička?“

„Susannah Turnerová.“ Když to jméno vyslovila nahlas, třeba jen šeptem, mrazilo ji z toho v zádech, jako by to bylo kouzlo, které ji může přivést zpátky. V duchu si poznamenala, že to bude dělat častěji.

Knihovnice si povzdechla. „Upřímnou soustrast, zlatíčko. Moc nám všem chybí.“

Amélie sebou cukla. Jak to myslíte, upřímnou soustrast? měla chuť říct. „To je dobrý,“ řekla místo toho. „Je pryč už skoro rok.“

Při pohledu na ustaraný výraz knihovnice si přála, aby si to nechala pro sebe, ale i tak bylo na tom, že se dospělý cítil nepříjemně, něco uspokojivého. „Moje maminky balí věci v jejím domě. Asi je načase ho prodat. Kéž bychom se tam mohli nastěhovat my. Nechat si ho pro případ, že…“ Knihovnice vykulila oči. Amélii došlo, že tudy cesta nepovede. Honem zařadila zpátečku: „Je to hrozně velký dům. Je tam toho spousta k prozkoumání.“

Knihovnice se usmála. Tak. To je lepší. Dospělí mají rádi povídání o dětské zvědavosti. „Na to si vzpomínám. Tvoje babička mě tam několikrát pozvala na večeři. Moc milá dáma,“ odvětila ta žena, jako by Amélie neřekla ani slovo o tom, co mohlo, ale nemuselo přivodit babiččin tragický konec. Amélie se kousla do rtu. Tohle bylo těžké – poslouchat, jak ostatní vynášejí soudy a vyvozují vlastní závěry.

Amélii náhle zachvátila vlna smutku. Raději opět přesunula svou pozornost na knihu před sebou pro případ, že by se něco z toho pocitu pokusilo dostat ven. „Nemám peníze na zaplacení pokuty. Jen jsem tu knížku chtěla vrátit.“

Knihovnice zavrtěla hlavou. „To je od tebe vážně moc pěkné, zlatíčko, ale kniha tvojí babičky není z naší knihovny.“

To Amélii zmátlo. „Určitě?“ Jakmile to vyslovila, zrudla jako rajče.

Žena přejela dlouhým prstem přes titul vyražený na hřbetě knihy. „Příběhy, které vás nenechají spát. Tu jsem četla, když mi bylo tolik, co tobě.“ Zachvěla se a Amélii najednou připadala mnohem starší, než si původně myslela. Možná jí bylo tolik, co babičce. „Kdybychom tu někdy nějaký výtisk měli, určitě bych si to pamatovala. Božínku, tak bych si přála, abych si jí mohla ještě jednou přečíst poprvé. Možná si tvoje babička přála, aby se k tobě dostala.“

Záblesk snu z předchozí noci. Babička na půdě, která vystupuje ze stínů a podává jí knihu. Otevírá ji. Ukazuje Amélii cosi na první stránce… Ale co tam stálo? V její snové vzpomínce byla slova rozmazaná a písmena se neustále přeskupovala a měnila.

Amélie znovu upřela oči na stříbrný titul na hřbetě a snažila se představit si, co se schovává pod vazbou. Příběhy… Nebyla si jistá, že to chce vědět. Nikdy předtím se do podobných příběhů neodvážila pustit. V poslední době hltala životopisy. O Shirley Chisholmové. Eleanor Rooseveltové. Faraonce Hatšepsut. Johance z Arku. A její jmenovkyni Amelii Earhartové. Ale pokud babička chtěla, aby si ji přečetla – a Amélie měla pocit, že ji babička ve snu skutečně navštívila, ať už byla doopravdy kdekoli –, neměla by to zkusit? „Jsou ty příběhy hodně děsivé?“ zeptala se Amélie.

„No, mě rozhodně spát nenechaly.“

Amélii to znervóznilo, ale také to v ní probudilo zvědavost. Chtěla, aby ji něco nenechalo spát? Přemýšlení o tom, kam babička odešla, nedalo Amélii za poslední rok spát víc nocí, než vůbec dokázala spočítat. Myslela na to, jak si spolu odpoledne vařily čaj, pořádně vyluhovaný, se spoustou medu a mléka. Na procházky, které podnikaly ráno, když se Amélii poštěstilo probudit se ve starém domě po nocích strávených hráním karet a domina. Na babiččino oblečení, které nebylo úplně stylové ani tak před dvaceti lety – pastelové svetry, tenké roláky a polyesterové kalhoty s tak ostrými puky, že by se o ně dal řezat papír –, na její vysoké a pečlivě natočené kadeře, které si každý týden nechávala upravovat u kadeřníka. Myslela na dům na kopci, kde se její maminky pilně činily, a na to, jak bude brzy prázdný.

Amélie si protřela oči. Je možné, že babička tuhle knihu četla? Kdyby ji četla i Amélie, mohly by se tak znovu spojit? Je možné, že by příběhy přemosťovaly vzdálenost, která je dělila, ať už byla jakkoli velká?

„Můžu se tu někde na chvíli posadit?“ zeptala se Amélie.

„Klidně se tady porozhlédni.“

„Děkuju.“

Amélie si knihu znovu přitiskla k hrudi a prošla kolem pultu. Knihovnice, aniž by se otočila, zvedla ruku, zamávala jí a vrátila se ke své práci.

Na konci chodby si Amélie našla malý pokojík se dvěma dřevěnými stoly a výhledem do zadní části knihovny. Oranžové a žluté lístky tlumily odpolední slunce, které pronikalo vitrážemi a přelévalo se přes široká prkna podlahy. Kromě stolů tu bylo několik pohodlně vypadajících kožených křesel a mezi nimi stál konferenční stolek. Amélie se v jednom z křesel uvelebila, otevřela knihu, kterou našla na babiččině půdě, a s hlubokým, rozechvělým nádechem se pustila do čtení prvního příběhu.

MOLLINA STUDNA

Příběh se může odrážet ozvěnou v čase mnoha různými způsoby. V mysli Moll Bowenové rezonovaly příběhy o její rodině i ve stáří, především kvůli knize, kterou si přivezla s sebou ze staré vlasti – byl to tuhý, v kůži vázaný svazek, jehož zažloutlé stránky se krabatily, když ho otevřela. Uvnitř byla jména, data a historie sahající několik generací nazpět. Někteří by ale jistě tvrdili, že ještě důležitější bylo, že v knize byly recepty na léky a tinktury a básně (nejstarší Bowenové jim říkali kouzla, ale Moll o takových věcech nikdy nemluvila).

Věřte nevěřte, v minulosti byly dny, roky, desetiletí a staletí, kdy bylo lékařů málo, a tak se lidé spoléhali na ženy a muže, jako byla Moll a její příbuzní. Vesničané tajně navštěvovali stařenčin dům na Sionském kopci a žádali ji o pomoc v otázkách lásky, peněz nebo zdraví (a někdy i pomsty). Moll jim vždy ráda vyhověla, ale samozřejmě za určitou cenu. Ačkoli ta trocha peněz, zabití zajíci, bažanti nebo pár tuřínů, salátů a fazolí přišly Moll k duhu, důležitější pro ni byla slova chvály jejích zákazníků – uznání, že její schopnosti jsou nepostradatelné a jedinečné. Chtěla vědět, že jim skutečně pomohla, protože na tom jí záleželo nejvíce. Moll kvůli tomu působila poněkud pyšně, ale její služby byly natolik účinné, že jí lidé rádi platili drobné částky a trousili slova vděčnosti.

Bowenovi byli odedávna známí jako léčitelé (zvláštního druhu) a Moll se odjakživa těšila, že své znalosti (své příběhy, léky a poezii) předá svým potomkům a potomkům svých potomků.

Netušila však, jak zásadně se poměry v nedaleké vesnici změní, než bude mít příležitost to udělat…

Příběh se může odrážet ozvěnou mezi lidmi mnoha různými způsoby.

Manželky šeptají manželům. Děti se svěřují ve škole. Kazatelé kážou věřícím. Někteří lidé dokonce věří, že příběhy mohou cestovat prostřednictvím snů.

Ať už je to jakkoli, příběhy o Bowenových se rychle šířily a vzbuzovaly podezření. Místní obyvatelé mluvili o téhle podivné rodině tak často, že vznikaly pověsti nejen o jejích členech, ale i o jejich domě, přilehlém lese a vodě ze studny, kterou stará Moll používala na tinktury a odvary. Na léčení kašle. Ke zlepšení zraku. Na scelení zlomeného srdce. Mollina studna, jak se jí začalo říkat, byla plná té nejsladší a nejčistší vody, jakou si člověk mohl přát popíjet. Žádný jiný přírodní pramen v okolí se chuti podzemní vody pod Molliným pozemkem nevyrovnal, což jen přispělo k dalším legendám o jejích lécích.

Někdy oknem svého domku pozorovala, jak se synové významných místních obyvatel plíží ke kamenné stavbě, kterou před desítkami let vykopali a postavili její vlastní synové. Mladí vetřelci se navzájem povzbuzovali, spouštěli její vědro a kradli obrovské doušky v naději, že jim tekutina přinese štěstí. Moll to nevadilo; věřila, že když je člověk obdařen takovým darem, jako je sladká voda, musí se o něj podělit. Nečekala, že chlapci budou doma vyprávět historky o Mollině pronikavém pohledu zpoza zatemněného skla jejího domu – pohledu, který byl podle nich zlověstný.

Lidé jí začali říkat čarodějnice z lesa. Tvrdili, že díky tomu, že žije v blízkosti několika záhadných balvanů, má nadpřirozené schopnosti, a vymýšleli si pověsti o tom, že ty mohutné balvany jsou zbytky ze stěn ráje, které byly rozmetány široko daleko poté, co zrádný had způsobil pád lidstva. Moll cítila, že každému, kdo v sobě má alespoň špetku rozumu, to musí připadat absurdní, ale čím víc se semínka příběhu zalévala, tím hlubší kořeny tahle představa zapouštěla. A tak, i když absurdní představy byly velkou součástí Mollina každodenního života, začaly jejich kořeny dusit stálý proud zákazníků, až ji nakonec navštěvovala jen hrstka vesničanů, kteří navíc chodili jen tu a tam.

Šířily se zvěsti. Časem se jejich ozvěny začaly rozléhat víc a víc. Proslýchalo se, že Bowenové navštěvují lidi ve snech a nutí je vidět věci, které neexistují, že Moll komunikuje s nelidskými duchy lesa a spolupracuje s nimi, aby získala magii, kterou potřebuje pro svou zahradu, své recepty a svá slova. Lidé začali věřit, že i studna je kouzelná, ať už díky alabastrovým balvanům z lesa, nebo z Molliny vlastní vůle.

Když ozvěna těchto zvěstí dolehla až k Molliným uším, napsala svým dětem a vnoučatům, kteří žili na míle daleko za kopci. V dopisech se svěřovala s obavami z blížící se velké změny a ptala se, zda by se její příbuzní nemohli vrátit domů a pomoct jí. Měla takové obavy, že plánovala, že jim po návratu předá rodinnou knihu stínů – tu, která obsahovala příběhy o dědictví Bowenových, recepty na tinktury a příběhy, básně a celý jejich rodový strom s kmenem, větvemi a stonky.

Její děti měly přijet v den Molliných devadesátých narozenin. Říjen byla její dcera. Listopad a Prosinec její synové. Každý z nich byl pevný tělem, když ne duchem, ale to, co je všechny spojovalo nejvíc, byla láska k ženě, která je vychovala.

Moll strávila posledních pár dní klidu nasloucháním zpoza zavřených oken. Čekala, jestli nezaslechne skřípavé otáčení dřevěných kol a dusot koní. Zašla dokonce tak daleko, že si kolem svého pozemku vybudovala jakési poplašné zařízení – zvonky připevněné k provázkům přivázaným k nízkým stromkům, aby uslyšela, že se někdo blíží.

Začátkem toho týdne přijel do vesnice muž, který slyšel ozvěny místních zvěstí a byl odhodlaný s nimi něco udělat.

Udělat něco s Moll.

Ten muž se jmenoval Turner, ale široko daleko se mu neřeklo jinak než Soudce, protože mu zákon dával pravomoc vykonávat spravedlnost na těch, o nichž rozhodl, že si ji zaslouží.

A tak když Moll v den svých narozenin konečně uslyšela dřevěná kola a dusot koní, nebyli to návštěvníci, v jejichž příchod doufala.

Zvonky se rozezpívaly. Cililink. Cililink. Moll se přibelhala k oknu.

Tváře lidí na dvoře Moll povětšinou poznávala, až na vysokého, bledého muže v černém obleku a širokém klobouku. Měl pronikavé, temné oči, které na první pohled vyvolávaly v Mollině křehkém těle vlny strachu.

Teď už věděla, že tenhle muž je tou změnou, před kterou varovala své děti.

Turner zavolal její jméno, jeho hlas se rozlehl lesem, vyplašil vrány ve větvích stromů a rozehnal je do větru, kde sborem krákaly na poplach. Moll vystoupila na zápraží a prohlížela si dav. Lidé, kteří k ní dříve přicházeli pro pomoc, se teď tvářili hrozivě. Byla v pokušení pozdravit každého z nich jménem, Spencerovy, Fullerovy, Carverovy, Brewsterovy, Martinovy, Winslowovy a Hathorneovy, aby se ten děsivý cizinec dozvěděl o jejich poutech, ale obávala se, že by tím tyto lidi, o nichž věřila, že mají dobré srdce (i když hodně hluboko uvnitř), jen vystavila nebezpečí.

Soudce pokývl k několika mužům a ti se Moll chopili. Pak dal povel dalším, kteří kolem ní prošli dovnitř do chaloupky. O chvilku později se jeden z nich vynořil ze dveří s Mollinou knihou v ruce. „Tady je!“ křikl ten muž. „Důkaz, že se paktuje s temnými silami!“ Dav propukl v jásot a křik, chrlil slova nenávisti, zloby a pokrytectví.

Soudce prolistoval stránky knihy a pak se přimhouřenýma očima zahleděl na Moll. „To patří tobě?“

Moll měla v ústech tak sucho, že se sotva zmohla na odpověď. Přikývla. „Tahle kniha patří mojí rodině po léta.“ Odkašlala si

a pak požádala muže, aby ji pustil a ona se mohla napít ze studny, jejíž kameny čouhaly ze země napůl skryté ve stínu jejího domku.

Soudce zavrtěl hlavou. „To asi sotva.“ Přiblížil se ke stavbě, která k sobě poutala Mollinu pozornost, a bez sebemenšího zaváhání hodil Mollinu knihu do jejích hlubin.

O vteřinu později se z hlubin studny ozvalo hlasité cáknutí a Moll se sevřelo srdce.

Rodinná historie Bowenových. Jejich znalosti. Všechno bylo pryč. Mrknutím oka.

„Odveďte ji,“ nařídil Soudce.

Zatímco ji muži, které stařenka kdysi považovala za dobré sousedy, vlekli po pěšině pryč, stihla se Moll ještě ohlédnout za malou chaloupkou, kde měla to štěstí vychovat své děti.

Kéž by to jen stihly včas.

Tohle bylo naposled, co Moll viděla svůj domov.

Svůj pravý domov.

Soud proběhl rychle a Turnerův verdikt byl zdrcující.

Moll měla být ještě toho večera oběšena na šibenici narychlo zbudované na vesnickém náměstí.

Možná jste už slyšeli o osudech podobných tomu, který stihl nebohou Moll. Na tomto místě našeho příběhu musíte pochopit proč. Příběhy se v čase opakují. Někdy se zkreslí, ale jindy jsou stejně čerstvé, jako když byly vyřčeny poprvé. Od počátku věků se nespočet lidí octlo ve stejné situaci jako Moll – byli obviněni, odsouzeni, uvězněni, oběšeni, upáleni a zapomenuti. Byli to lidé, ze kterých jiní udělali zloduchy, protože velmi často jsou ti, kdo vyprávějí příběhy, také ti, kdo obviňují, odsuzují, věší a upalují. Ti, kdo přežili. Pokud tyto příběhy nesvědčí ve prospěch žalobců, jsou to právě žalobci, kdo si vynucují jejich zapomnění.

Jejich ozvěny však přetrvávají v temnotě. V šepotu z koutů ložnic pozdě v noci. V zaprášených, nevydaných svazcích. V ručně psaných denících s popraskanými, zažloutlými stránkami.

Později si soudce Turner možná přál, aby jeho odsouzení Moll Bowenové bylo jedním z příběhů, které odvál vítr.

Když muži z vesnice vedli starou ženu po dřevěných schodech, zatímco ostré světlo pochodní olizovalo její zděšenou tvář, stalo se něco, co dalo vzniknout věčné legendě. Ze stínů obklopujících náměstí vystoupil asi tucet postav s puškami a čepelemi, které se leskly v plamenech. Když Moll spatřila svou rodinu, rozlil se jí na popraskaných rtech úsměv, až jí z nich začala vytékat krev. Na bolest ani nepomyslela. Věděla, že je zachráněna.

Soudce Turner se snažil Říjen, Listopada a Prosince i jejich chotě a děti zastavit, Bowenovi ho ale neposlouchali, sundali smyčku z Mollina hrdla a ochranitelsky ji obestoupili.

„Dovolili jste si vztáhnout ruku na naši matku,“ zvolal jeden z nově příchozích, hubený muž s černým knírem. Byl to Mollin syn Listopad. „A navíc v den devadesátého výročí jejího narození?“

„To jste jí tedy uspořádali pěknou oslavu,“ podotkl statný muž, jehož úsměv zářil bělostí, i když v jeho očích se zračila smrt. Byl to Mollin druhý syn, Prosinec.

„Trestu neunikne!“ zaburácel Turner, když vesničané začali ustupovat od šibenice. Rodina se nad nimi tyčila a pozorovala je, jako by se snažila zapamatovat si všechny jejich tváře a jména. Když Turner spatřil strach vesničanů, změnil taktiku a zklidnil se. „Nechte ji být,“ domlouval Bowenovým, „a já zvážím shovívavost, až přijde váš čas, abyste přede mnou stanuli vy.“

„Nenajdeš ji,“ prohlásila vysoká žena uprostřed skupiny. Mollina dcera Říjen. „A nás také ne.“

Soudce Turner se prudce otočil k vesničanům. „Musíme je zastavit!“

Nikdo nevěděl, co se stalo. Uklouzl snad? Nebo do něj někdo strčil?

Table of Contents

Amélie na půdě

MOLLINA STUDNA