Přeložili Dana Krejčová, Aleš Procházka, Roman Tilcer a Milan Žáček

ISOLATION: THE HORROR ANTHOLOGY

Copyright © 2022 by the individual contributors

All Rights Reserved

Copyright © 2024 for the Czech translation by Dana Krejčová, Aleš Procházka, Roman Tilcer a Milan Žáček

Copyright © 2024 for Cover by Jana Lhotáková

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0593-9

Obsah

- ÚVOD

- DÍTĚ SNĚHU

- PŘÁTELÉ AŽ NADOSMRTI

- OSAMĚLÁ POUTNICE

- OSAMĚLÝ STŘELEC

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- DRUHÁ ŠANCE

- V PÉČI

- JSME, JAKÉ JSME

- DLOUHÝ NEBOHÝ DEN

- NADLOUHO SAMI

- KŘÍDA. MOŘE. PÍSEK. OBLOHA. KAMENÍ.

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- PŘIPRAVENÁ, NEPŘIPRAVENÁ

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- DOPISY MLADÉMU PSYCHOPATOVI

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- EXKURZE

- ČISTÁ KREV

- SLEPÝ DŮM

- MEZI PATRY NENÍ SVĚTLO

- JAK SNADNÉ JE ZABÍT

- PODIVNÉ ODLOUČENÍ MOLLY MCMARSHALLOVÉ

- PŘES MOST

- OHEŇ NAD NÁMI, OHEŇ POD NÁMI

- VĚNOVÁNÍ

- O AUTORECH

- O EDITOROVI

ÚVOD

Zatímco píšu tyto řádky, končí osmý den mojí povinné izolace kvůli Covidu-19, kterým se nakazila celá moje rodina. Mnozí z vás mají bohužel za sebou podobnou zkušenost. Zdá se mi až absurdní, že po dvou letech, v nichž pandemie koronaviru sužuje lidstvo, se pocitem, který sdílí většina obyvatel naší planety, stalo osamění. Právě tak, jako jsem se já stal vězněm ve vlastním domě, jsou uvězněné další tisíce lidí v celé zemi a na celém světě – všichni jsme se museli uzavřít do svých vlastních, pokud možno co nejmenších, bublin. A jsme v tom spolu.

Samota vždy patřila mezi vděčný námět hororových příběhů. Ať už jde o hotel Overlook nebo vesmírnou loď Nostromo, všude na nás číhají nebezpečí, která čekají, až se jen trochu vzdálíme od zbytku společnosti. Že jsme odvržení. Jde o strach, který v sobě nosíme už od pravěku, strach z vydání se do neznáma – strach, který před tisíci let mohl znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.

V neprobádaných oblastech se může nacházet nebezpečí, a čím dále od civilizace se vydáte, tím větší je pravděpodobnost, že jednáte na vlastní pěst. Ve vesmíru nikdo neuslyší váš křik o pomoc. Přesto však to pravé nebezpečí pochází zevnitř, ne zvenčí. Člověk je tvor společenský, a čím více se vzdálíme od našeho stáda, tím rychleji začneme ztrácet svou identitu, zpochybňovat své smysly, a nakonec i přicházet o rozum. V hotelu Overlook sice strašili duchové, ale jeho skutečným postrachem se stal Jack Torrance, kterého dohnali k šílenství. Jak píše Jonathan Maberry ve své povídce Osamělý střelec: „O samotě bylo ale daleko snazší podlehnout bolesti.“ Samota umí najít skuliny v naší nátuře, uvelebit se v nich a začít nás rozkládat zevnitř.

Antologie Odvržení se zabývá právě těmito chvílemi úplného osamění. Najdete v ní příběhy o šílenství, věznění, a samotě, kterou přináší odmítnutí, nemoc, či toxický vztah. Jsou tu povídky o konci světa, jako třeba ty od Tima Lebbona nebo Lisy Tuttleové – konec konců, může být někdo osamělejší než poslední přeživší na ztichlé planetě? Dočkáte se samozřejmě i monster, od upírů a zombií až po sériové vrahy a šílené bohy. Ti všichni svědomitě pátrají po slabinách osamělých přeživších a čekají na svou příležitost.

V tuto chvíli se zdá, že se Covid-19 znovu připravuje k úderu. Pandemie poznamenala naši společnost ranami, které se budou hojit celé roky. Některé z následujících povídek se zabývají ztrátou našich bližních, ztrátou svobody a pocitem osamělosti, který nejspíš prožil skoro každý z nás. Jedna z povídek – Výlet od Kena Liu – by se skoro nedala pokládat za horor, kdyby nebylo všudypřítomného pocitu zmaru a zoufalství, který v ní zahaluje nejistou budoucnost; podobně, jako se k budoucnosti stavíme i my.

Z mojí osobní karantény zbývají ještě tři dny a poté budu moci znovu vykročit ze svých dveří do světa, který se stal lacinou napodobeninou toho, v němž jsem vyrůstal. Doufám, že se budu moci znovu setkat se svou rodinou a přáteli (pokud mi to dovolí bezpečnostní opatření); že se budu moci projít po městě, v němž žiji, nakupovat v obchůdcích v centru a jíst zákusky v kavárnách. Jak před čtyřmi sty lety napsal John Donne: „Žádný z nás není osamoceným ostrovem“ – všichni potřebujeme lidskou společnost, pokud máme prospívat. Jak bychom si jinak mohli udržet temnotu od těla?

Dan Coxon

26. ledna 2022

DÍTĚ SNĚHU

Alison Littlewood

Před dřevěným domkem staví rodina sněhuláka. Matka, otec, dvě děti: dokonalé. Uplácají mu boky, zasmějí se čepici na jeho hlavě a pak jsou pryč, zůstali za námi. Stmívá se a já si říkám jak to, že si tak malé děti ještě hrají venku, ale pak si uvědomím, že je teprve půl třetí odpoledne.

Takhle daleko na severu už slunce slábne a sníh pokrývají namodralé stíny. Jsem unavená, a nejen cestou: letadlem ze Stockholmu do Kiruny, nejsevernějšího letiště ve Švédsku, a posléze tímto autobusem, který je překvapivě zaplněný. Ovšem nejede dál než do Jukkasjärvi, rušné vísky s ledovým hotelem, sobí farmou a prázdninovými chatkami, kde stojí kostel, malý supermarket a shluk dřevěných domků, každý natřený jinou barvou. Pak musím doufat, že si vzpomene. Musím doufat, že tam bude. Dál už je jen polární kruh a tma a zima. Tam, kde žije moje matka, není nic.

Neklid se do mě zarývá hlouběji. Měla jsem domů přijet dřív. Věděla jsem to pokaždé, když jsme se bavily po telefonu, slyšela jsem v jejím hlase ostrou krustu a vespod chlad. Ale jeden rok se nějak překulil do dalšího a pak ještě do jednoho, a v každém případě to není nic, co by nečekala. Nikdy netrvalo dlouho, než její zklamání mou osobou přešlo v odevzdanost. Naše hovory se skládají ze stejných, starých, očekávaných frází – Jak se máš? Dobře. Fajn. Ano, brzy, doufám. Dávej na sebe pozor. Sbohem – vše překvapivě formální, ale opakujeme to tak dlouho, že už si sotva vzpomínám na něco jiného.

Ale když jsme spolu mluvily naposledy, bylo tam něco jiného, nové ostří v jejím hlase, nervozita, kterou jsem nečekala. Představila jsem si ji schoulenou v koutě krámku, jak drží u ucha sluchátko veřejného telefonu, pohrává si s kroucenou šňůrou a ohlíží se přes rameno, jako by se bála, že ji někdo uslyší.

Ale stejně, co jsem vlastně čekala? Nechala jsem ji tu úplně samotnou jen se sněhem a nocí, která přichází příliš brzy. Jak mohl někdo žít na tak odlehlém místě, aniž by se to na něm podepsalo – chlad, nekonečná modravá tma? Chtěla jsem počkat do jara, ale ten telefonní hovor mě žral, ne slova, ale způsob, jakým je pronášela, a tak jsem slíbila, že přijedu.

Autobus zpomaluje a já otírám zamlžené okno a zahlédnu světla z krámu. Má šedivé zdi, žlutou markýzu a parkuje před ním několik sněžných skútrů. Pořád to samé. Stavím se do fronty na výstup a chytám útržky z rádia. Nějaký protest v Mälmo. Potřeba bytů s regulovaným nájemným ve Stockholmu. Dítě pohřešované v nějaké vísce poblíž Kiruny, zřejmě ztracené ve sněhu. Protáhnu obličej. Nebylo by první.

Moje sestra Alma byla nejmladší, hodné dítě. A i ona se ztratila, jednoho dne zašla mezi stromy, kabátek rudý jako krev, pleť bílou jako sníh a vlasy téměř stejně světlé. Na doplnění pohádky by měla mít oči černé jako eben, ale sestřička je měla modré jako já.

Sníh rychle zavál její stopy. Nikdy se nevrátila, třebaže ji matka bez ustání hledala a nechávala mě samotnou ve srubu, i když jsem byla malá. Občas jsem nejedla. Občas jsem se celé dny nesprchovala, a když jsem se na to zeptala, řekla mi, že olej na mé kůži mě zahřeje. Nikdy jsem se nezeptala na otce, nikdy jsem ho nepoznala. A i když tu matka byla, tak nebyla, jako by se nejdůležitější část její bytosti stáhla, hibernovala, dokud nepomine nejstudenější zima.

Pochopitelně zima nikdy nepřešla, přestože se matka snažila jednat, jako by život nepodléhal změnám. Vím, že srub bude přesně stejný. Bude tam na mě čekat můj pokoj. A Almin, ještě zamrzlejší, všechno, jak to bylo, když bylo sestřičce sedm.

S překvapením si uvědomím, že ta ohnutá žena, která se právě vynořila ze dveří obchodu, je moje matka. Přechází k jednomu ze sněžných skútrů a ukládá pytlíky do brašen. Za skútrem není vozík, jako by ji vůbec nenapadlo, že budu mít zavazadla, a já si říkám ještěže jsem si vzala jen batoh. Budu ho muset mít při jízdě na zádech.

Matka se otočí a uvidí mě, ale jen nepatrně vykulí oči, a v kůži má vyrytých víc vrásek, než si pamatuju. Jsem tady, vydechnu. Jsem doma. Tilda, ta druhá sestra. Ta, která nikdy nebyla taková, jak si matka přála, která ještě pořád nemá manžela, natož dítě, to jediné, kvůli čemu by možná roztála.

Moje matka ani nedokáže skrývat zklamání z těchto věcí, ale hlavně si myslím, že mi nikdy neodpustila, že jsem dospěla.

Trvá to čtyřicet minut: pohledy přes matčino rameno na úzkou bílou stezku, zkroucené jehličnany obalené sněhem, stíny pod nimi. Neustálé otřesy a nadskakování na nerovném povrchu, řev motoru. Matka přivezla náhradní kuklu a přilbu a můj kabát neprofoukne, i když nohy mi už ve vysokých botách mrznou. Je minus dvacet. Někde pod tím sněhem je silnice, ale ještě celé týdny nebude průjezdná. Držím se zuby nehty příliš hubeného těla, zatímco matka zápasí s řídítky skútru, aby mu zabránila sjet z cesty. Taková dlouhá cesta a my jsme zvládly jen Ahoj a krátké objetí; její dotek byl tak lehounký, až jsem málem měla pocit, že si ho jen představuju. Teď se nedá mluvit, přes vločky sněhu houstnoucí na hledí je špatně vidět. Matka nikde nezaváhá. Cestu zná, nechává stroj zpomalit v té správné chvíli, i když já místo nejdřív nepoznávám ani přes povědomá okna a střechu zatíženou sněhem.

Zahrada je nějak plná stromů. Ne, ne stromů. Mrkám, sotva to pobírám, pak mě to všechno zaplaví najednou. Seskočím, strhnu si vypodloženou přilbu z hlavy, přes vlasy si stáhnu kuklu. Zírám na to, co udělala.

Zahrada je plná sněhuláků, ale nejsou to obyčejní sněhuláci. Tihle jsou překrásní, uplácaní a vytvarovaní až s posedlostí. Nejsou to hrubé sněhové koule, tito jsou vysochaní, vypilovaní do nejmenších podrobností. Ne sněhuláci, nýbrž sněhové děti.

Všechno to jsou dívky. Všechny menší než já, asi sedmileté. Tak akorát. Všechny na sobě mají Alminy šaty. Poznávám flís s potiskem plyšových medvídků, který jsem milovala. Manšestrovou sukni, o kterou jsem prosila. Mířím k nim a neslyším matčina slova, doléhají ke mně zkreslená, jako bych měla uši pod vodou. Možná mi v nich ještě zvoní z řevu motoru, ačkoliv myslím, že to nebude jen tím.

Zastavím se před nejbližší sněžnou holčičkou. Její tvář není vyřezaná z udusaného sněhu, ale z ledu, a umístěná na tělo ze sněhu. Dívám se na hladké tváře, nos, bradu. Její oči hledí na mě, nejčistší, nejsvětlejší modř.

„Vidíš?“ Nyní ke mně matčin hlas doléhá jasně. „Věděla jsem, že se ti budou líbit, Tildo.“ Když se otočím, usmívá se trochu moc zeširoka.

Po zahradě jsou roztroušené i předměty.

Míč. Dřevěný koník. Umělohmotná panenka s bíle plavými vlásky. Další věci. Plyšový pejsek, promočený a se zacuchanou srstí. Stavební kostky. Všechny hračky jsou u nohou dětí, které si s nimi nikdy nebudou hrát, nikdy je nezvednou. Skloním se pro starou knížku, svazek pohádek, které jsem kdysi milovala. Stránky jsou slepené a zmrzlé, zničené.

„Vidíš?“ Matka ke mně přichází a pod nohama jí křupe sníh. Když promluví tentokrát, zní její hlas vítězoslavně. „Jsou skutečné, Tildo. Vidíš to, viď?“

Trvá dlouho, než se na ni dokážu podívat. Ona na mě hledí bez mrkání s výrazem nejčistší radosti.

S matkou o sněžných dětech nemluvím, zatím ne. Nejsem si jistá co říct. Potřebuju ji nejdřív pozorovat, rozhodnout se, co dál. Zprvu se o nich také nezmiňuje. Uloží skútr do zadní části kůlny a připojí se ke mně uvnitř. Pronáší slova na uvítanou, pobíhá po kuchyni, sklání se nad sporákem. Poznávám vůni jejího dušeného masa a uvědomuji si, že umírám hlady. Naplní dvě misky a jíme, ona na jednom konci dřevěného stolu, já na druhém, a kradmo po sobě vrháme pohledy. Ptá se mě na běžné věci. Na můj byt na předměstí Stockholmu daleko od uliček Starého Města, které tolik milují turisti. Na mou práci, nic zvláštního, obsluhuju v jednom nóbl hotelu. Jestli jsem potkala někoho zajímavého. Už dlouho ne, matko.

Já se na oplátku neptám skoro na nic. Je to těžké. Tolik toho je tu stejného a já nechci mluvit o tom, co je jiné. Znovu si říkám, že jsem měla přijet na jaře. Aspoň by byly pryč sněžné děti, ukázala by se země, zelená vynořující se z běli. Odmlčíme se a ona se jme civět z okna těsně za mou hlavou. Je to znepokojivé, jako kdyby mě téměř neviděla, a já si nemůžu pomoct, myslím stále víc na Almu.

Pomalu jí po tváři sklouzne slza.

Narovnám se na židli.

„Matko, co se děje?“

Jen nad mými slovy mávne rukou. Setře si slzu. Vidím ji, jak se jí třpytí v ohybu prstu.

„Tolik se bojím, Tildo,“ přiznává.

Neumím odpovědět. Nevím jak.

„Bojím se, že mě opustí,“ říká. „Tolik se bojím, že se moje dcerky rozplynou.“

Představuju si sněžnou holčičku s tváří z ledu. Jak stoupá teplota, po lících jí stékají kapky vody. Všechny začnou měknout, křivit se, měnit se v něco jiného, než zmizí.

Stále nedokážu promluvit, tak k ní přistoupím a položím jí ruce kolem ramen. Cítím její drobné, zaoblené kosti, tvrdé a nepoddajné. Poplácám ji po měkké, teplé ruce. Pak poklidím stůl a naleju do mísy horkou vodu. Když je nádobí umyté, není moc co dělat – není tu televize ani přehrávač DVD nebo CD – a obě řekneme, že jsme moc unavené. Souhlasíme, že si půjdeme lehnout, i když já nemám ani nejmenší představu, kolik je vlastně hodin.

Můj starý pokoj je důvěrně známý, jak jsem čekala, a přesto to přichází jako šok. Odkládám batoh, sedám si na tkaný přehoz přes peřinu a cítím pod prsty jeho hrubší texturu. Zadívám se na deskové hry naskládané v koutě, které jsem nemohla hrát, když sestry odešly. Knížky nakloněné na jednu či druhou stranu a mezery na poličce jako vytrhané zuby. Nabídla matka figurám venku i moje knížky? Při té představě se otřesu. Moje knížky, všechno moje staré kamarádky, promočené a zničené u jejich nohou.

Nachystám se na spaní, natáhnu si další vrstvu termoprádla a dvoje ponožky pro případ, že bych musela v noci vstávat. Nepřivezla jsem si pantofle, ale pod stolem zahlédnu zastrčené svoje staré mokasíny. Zase se cítím na devět a snažím se rozpomenout, jaké to bylo, když jsem nebyla sama, ale jedna ze dvou. Alma mi ale vyklouzne, jako to dělala vždycky, a vzpomínka, která přichází, patří matce. Tomu, jak vrznou dveře a ona tam bude stát jako duch. Jak vklouzne do pokoje, zastrká mi peřinu pod bradu, uhladí ji a vytvaruje podle mého těla. Takhle mě ukládala, než Alma odešla. S něhou a láskou a beze slova.

Někdy uprostřed noci – nebo časně zrána – se probudím ze snu, jehož obrys se rychle rozplyne v mlhu. Procházela jsem mezi stromy, to si vybavuju, ale nevím, kam jsem šla. Viděla jsem jenom les a pouze les a nic jiného.

Teď zaslechnu nějaký zvuk, který mě mohl doprovázet z dřímoty. Ležím nehybně, sotva dýchám. Právě když usoudím, že ho pochopitelně znovu neuslyším, že ani nebyl skutečný, je tu zas: tichý, vysoký dětský pláč.

Přesvědčuju se, že se každou chvíli probudím znovu, tentokrát doopravdy, ale neprobudím, protože už vzhůru jsem. Ten zvuk ke mně dolehne znovu: dětský vzlyk následovaný proudem slov, která nepoznávám. Hlas je tlumený, ale myslím, že patří dívce. Zní to, jako by prosila, aby směla vejít dovnitř.

Je ráno, vším proniká slabé bílé světlo. Musí být pozdě, zaspala jsem. Zvuky, které jsem slyšela během noci, mi připadají vzdálené jako každý sen a stejně neskutečné, zatímco vstávám z postele a nazouvám si svoje staré mokasíny. Ještě pořád mi dokonale padnou.

Přejdu k oknu a roztáhnu závěsy. Odsud do zahrady nevidím, i když napůl čekám, že spatřím, jak dovnitř nahlíží zmrzlý obličejík a dívá se na mě. Pochopitelně ho nevidím. Je tam jenom svah, co nevede nikam, jen do severského lesa, který tuto zeměpisnou šířku halí na celé kilometry kolem. Ani nevím, proč se matka rozhodla přestěhovat sem, a často si říkám, jestli se to stalo, když otec odešel nebo zemřel nebo se stalo to, co se s ním stalo, ať to bylo cokoliv, kdy matka proměnila svou osamělost v něco hmatatelného.

Cinkání nádobí a syčení konvice mě volá do kuchyně. Strčím hlavu za dveře v obavách z toho, co najdu – Jsou skutečné, Tildo. Vidíš to, viď? – ale matka jen prostírá misky s horkou kaší, skleničky s brusinkovou šťávou a konvici s kávou. Posadím se a ona přede mě postaví kaši a šťávu, ale ne kávu, a já mám pocit, že je mi zase devět.

„Co bys chtěla dneska dělat?“ Mluví monotónně a hlas má trochu moc veselý. Podívá se z okna, jako by se nemohla dočkat, až odejdu.

Zhluboka se nadechnu. „Říkala jsem si, že bychom si mohly promluvit.“ Přinutím se k úsměvu, ale matka se odvrátí, takže si málem nevšimnu, jak se jí kroutí ret.

„Nasekám dříví na topení,“ prohlásí. „Asi ho budeš potřebovat.“

Vzpomínám si, co řekla o vytrácení svých sněžných dcer: Tolik se bojím, Tildo. Teď není po obavách ani stopy. Ani stopy po šílenství, které k ní přišlo z chladu.

Přešlápne, jako by věděla, nač myslím. „Tak tedy společně,“ navrhne. „Půjdeme ven, co?“

A taky že ven jdeme, obě zvedáme kusy pokácených stromů na špalek, kde je matka rozštípne a já pak polena odnosím a naskládám pod přístřešek, aby oschla. Rozpřahuje se sekerou bez námahy, jakkoliv vypadá šlachovitá a hubená. Ale je silná, musí být, když je tu tak sama a nemá nikoho k ruce.

Potlačím pocit viny, který se ve mně vzmáhá, a zadívám se do přední zahrady. Odsud vidím jen jedno ze sněžných dětí. Za dívkou se vlní průsvitné vlasy a jednu nohu téměř zvedá ze země, jako kdyby chtěla odskočit. Možná chce, možná se během noci pohnula. Říkám si, jestli má taky světle modré oči – ale asi musí mít, jako Alma, jako já. Jako všechny matčiny děti.

„Matko,“ zkouším začít, „nevěříš doopravdy, že jsou skutečné, že ne?“

Mávne sekerou a hlasitě to třískne, když ji zarazí hluboko do špalku. „To stačí,“ prohlásí. „Půjdeme teď dovnitř, Almo.“

Hledím na ni. Je to už tak dlouho? Přece by ale nemohla zapomenout, že to Alma, ta dokonalá dcera, se ztratila; ta druhá, ta zůstala doma.

Zamrká.

„Tildo. Pojď dovnitř.“

Nehýbu se, a tak se i ona podívá na tu věc, kterou stvořila. „Tu pohádku určitě znáš,“ vyštěkne. „Někdo se vrátí domů. Zjistí, že žena má dítě, po kterém opravdu velice toužila.“

Někdo, řekla. V pohádce se domů vrací manžel, to vím, ale tohle neřekla.

„A ona žije s tím dítětem docela šťastně, je to dar, radost, dokud nevyjde slunce a ono neroztaje.“ Přistoupí ke mně, popadne mě za ruce a táhne mě kolem srubu. Tam jsou, jedno sněžné dítě za druhým, lesknoucí se ve světle přicházejícím ze světlé, bílé díry v obloze. „Na jaře,“ dodává zbytečně a ukazuje rukou. „Tohle je Istapp. Tohle Snöflinga a tohle–“

Rampouch. Sněhová vločka. Takhle je pojmenovala. „Matko, poslouchej se. Prosím. Ty jsi je vytvořila, nemůžeš si přece myslet–“

Pohne se velmi rychle. Cítím, jak se mi po tváři šíří pálení od políčku.

„Už nic neříkej.“ Skloní se těsně k mému obličeji. „Nic, rozumíš?“

Otočí se a odkráčí, její kroky ve sněhu vržou a křupou. Neohlédne se, jen otevře dveře, vejde dovnitř a zavře za sebou, jako bychom prve vedly normální hovor.

Položím si dlaň na tvář. Obličej už moc necítím, jak do mě proniká chlad.

Matka uvnitř dělá obyčejné věci. Krájí mrkev, kterou musela koupit v obchodě málem na druhém konci světa. Pak ji shrábne do hrnce.

„Matko–“

„Nic,“ štěkne, jako by dokončovala předchozí větu. Ani ke mně nevzhlédne.

„No dobře,“ pronesu tiše. „Nic neřeknu, jestli nechceš.“ Už přemýšlím, co dělat. Můžu tu s ní pár dní zůstat, ale co pak? Mohla bych se vzdát svého bytu a práce, ale představa, že jsem tady, lapená v jejím předstírání...

Znovu pomyslím na jaro. Tehdy bude muset ta falešná představa skončit, ne? Nejsem si jistá, jestli tak dlouho vydržím. Nevím, jestli snesu pohled na její bolest, až se všechna její práce, její milované děti rozpustí.

Kdesi za mnou kdosi popotáhne a já se prudce otočím. Ve dveřích stojí malá holčička. Opírá se o zárubeň a hledí na mě, zatímco jí po tvářičce pomalu, pomaloučku stéká kapka. Vypadá asi na sedm.

Mně spadne brada. „Co je–“

Spíš cítím než vidím, jak matka spěchá kolem mě. Postaví se přede mě, jako by chtěla dítě chránit před žárem mého pohledu, a skloní se k němu.

„Tady jsi!“ zvolá a znovu se pootočí ke mně. Celé její chování se změnilo. Vypadá šťastná. Vypadá veselá, úplně překypuje radostí. „Vidíš, Tildo? Vidíš?“

Vidím, ale nechápu to a nedokážu se pohnout.

„Stvořila jsem ji,“ prohlásil máti prostě. „Je to moje dcera. Je to tvoje sestra, Tildo.“

Tahle holčička vůbec nevypadá jako moje sestra. Není to Alma. Kouká si pod nohy a obličej má zpola schovaný, ale je vidět, že není blonďatá. Tahle holčička má vlasy černé jako eben a matčin úsměv neopětuje, ani se na ni nepodívá. Podle toho mála, co vidím, má přepadlý, zamrzlý výraz. Teče jí z nosu, další kapka se chystá sklouznout po obličeji.

Přinutím se promluvit, protože někdo musí něco říct, ale sotva to slovo ze sebe vypravím. „Ahoj,“ zkouším to. „Ahoj.“

Holčička prudce zvedne hlavu, ale nedává najevo, že by něco chápala, a nijak mě nepřekvapuje, že neodpovídá. Matka ji začne tahat za ramena, otočí ji ode mě a trochu ji postrčí.

„Ona nemůže mluvit, Tildo,“ vysvětluje. „Ne jako my, ne slovy, kterým rozumíme. Copak ty nic nevíš?“

Dítě ale zakroutí rameny a odtáhne se od ní. Natáhne ruce před sebe a ukazuje k oknu. A promluví, pronese jediné slovo: „Máma.“

Já vykulím oči, avšak matka ne. Odvádí ji chodbou k pokoji mojí sestry. Slyším její hlas, jasný tón její odpovědi.

„Ano!“ říká. „Tak chytrá, miláčku. Toto je tvoje matka – vidíš její bílý plášť?“

Když za nimi oběma matka zavře dveře, uvědomím si, že mluví o sněhu.

Jsem ve svém pokoji, sedím na posteli s mobilem v klíně. Snažím se ho přimět, aby fungoval, i když nevím, proč se namáhám. Mobily tady nefungují. Mysleli jste si, že od mojí poslední návštěvy postavili v divočině vysílač? Přesto ho zapínám, jako by měl každou chvíli zazvonit, spojit mě s jiným světem. Odemykám ho palcem, otevírám zprávy. Poslední zpráva, co jsem dostala, byla od kamarádky z práce. Velká oslava, až se vrátíš! Plánovali jsme hezkou večeři ve Starém Městě, i když bude drahá.

To mi připomene, že mám hlad. Matka se několikrát vynořila z Almina pokoje, ale většinou tam zůstává. Tlumené zvuky, šustění, chřestění kostek, pak shození figurek na podlahu. Aspoň to si myslím, že jsem slyšela. Mohlo to být cokoliv. Troll. Čarodějnice. Dokonce i Alma, s vážnou tvářičkou a vykulenýma modrýma očima a tak moc hezká.

Vstanu, projdu chodbou a zastavím se s pohledem upřeným na vysílačku zastrčenou ve výklenku. Funguje jenom na poslední míli, je určená pro případ nouze, stačí nanejvýš na spojení s nejbližším sousedem. Slyším, jak se otevírají dveře, a rychle se otočím a pokračuju do kuchyně. Tady uvidím, co matka položila na linku: hromady masa, velké kusy losa, vše lesklé a zmrzlé.

Matka vejde, pomalu se šourá. Sedne si ke stolu zády ke mně.

„Chceš něco k obědu, matko?“

Neodpoví, a tak se podívám do skříněk, prohrabu se plechovkami a najdu polévku. Z jiné skříňky vylovím kastrůlek a zamračím se nad tmavou krustou podél okraje.

„Matko?“

Ani nemrkne. Pustím vodu a kastrůlky umyju, než je použiju. Kdy se to tak zhoršilo? Ale vybavuju si, že takové to bylo už předtím. Umývala jsem od svých devíti, co Alma odešla.

Nechám polévku ohřát, dívám se, jak hladina začíná bublat.

„Měly bychom něco sníst,“ poznamenám. „Matko, měly bychom nakrmit to dítě.“

„Moji dceru,“ štěkne a opraví mě.

„Ano.“ Nic jiného se nedá říct.

Dlouze si vzdychne. „Moc to neohřívej, Tildo. Mohlo by jí to ublížit.“

„Ano, matko.“

„Myslíš, že odcházejí, Tildo? Myslím, že už odcházejí. Pak to všechno skončí. Přijdou příští rok, ale nebudou stejné, že?“ Otočí se na židli a podívá se na mě. „Nikdy nejsou stejné.“

Teď si nejsem jistá, jestli myslí pouze sněžné děti.

„Ale proboha,“ štěkne, „já to udělám.“ Přistoupí ke mně a odstrčí mě. Začne pokládat misky na linku, jednu, druhou, třetí.

Když jsou plné, natáhnu ruku a stisknu jí zápěstí. „Nech mě, udělám to,“ navrhnu. „Nakrmím svou sestru.“

Přestane se mračit a dívá se mi do očí.

Po dlouhé chvíli kývne.

Když otevřu dveře Almina pokoje, holčička sedí na posteli. Oči má podlité krví a uslzené, vlasy mastné, ofinu příliš dlouhou. Jak si jí sedám k nohám, sleduje mě tmavohnědýma očima a popotahuje. Natáhnu ruku s polévkou jako darem.

Přisune se blíž a postel se s jejími pohyby posouvá a prohýbá. Cítím ji, šaty, který musely viset příliš dlouho v zatuchlé skříni, olej ve vlasech. Tato dívka je skutečná. Z masa a kostí. Opravdu jsem se o tom potřebovala ujistit?

Usměju se, ponořím lžíci do polévky a natáhnu ruku. Ona si lžíci vezme a polkne. Vezme a polkne. Má hlad. Není vytvořená ze sněhu a ledu – ale to jsem přece věděla, že?

Nepronesla jediné slovo, ale na povrch myšlenek mi jedno stejně vypluje a já jí ho pošeptám: Máma.

Dítě zalapá po dechu. Popadne mě za ruku a vyšplíchne polévku přes okraj misky, jak z ní slova přímo letí. Nerozumím jim, ale vidím v jejích očích náhle vzplanuvší naději. Pořád se dívá z okna, jako by měl každou chvíli někdo vejít, ale venku se už stmívá.

Ráda bych ji požádala, aby mi vysvětlila, odkud pochází. Lituju, že mi to nemůže říct.

Ona nemůže mluvit, Tildo. Ne jako my, ne slovy, kterým rozumíme.

Ten hlas ale poznávám. Už jsem ho slyšela. Slyšela jsem ho v noci, ne za oknem, jak jsem předpokládala, ale za dveřmi. Neprosil, aby mohl jít dovnitř, plakal, aby se dostal ven.

Pohladím ji po zádech. Uklidňuju ji, jak to jenom jde, a snažím se rozpomenout, co jsem cestou sem slyšela v rádiu. Ve vesnici poblíž Kiruny se ztratilo dítě. Říkali, kde přesně? Nebo odkud bylo? Nemůžu si vzpomenout, ale na to maličké letiště daleko na sever odevšad létá spousta turistů. Je to jedno z jejich dětí? A ztratila se ve sněhu – nebo ji unesli od rodiny?

Představuju si matku, jak nakládá malé tělíčko na sněžný skútr. Odjíždí s rukama ovinutýma kolem něj. Miluje ji, tuhle malou dcerušku, kterou našla konečně po všech těch letech. A sníh padá, padá, zahlazuje za nimi všechny stopy, jako by zmizely do pohádky.

Pro někoho šťastný konec.

Když se vrátím na chodbu, matka není nikde k vidění. Zastavím se u vysílačky a zapnu ji. Nereaguje, světýlko se nerozsvítí. Působí jako něco mrtvého, a já se podívám pod poličku a sleduju drát k jeho konci. Matka jej přestřihla.

Vymrštím ruku a vypnu budík. V noci jsem si na něm ztišila zvonění, konečně je můj mobil k něčemu dobrý. Věděla jsem, že potřebuju být vzhůru, než mě přijde vzbudit světlo. Už jsem oblečená, ale nazuju si vysoké boty a vezmu si navíc svetr a pak teprve kabát. Ten si zapnu později, až venku. Nemůžu riskovat, že ji probudí, jak zatahuju zip.

Vyplížím se ven do časného rána, kdy není taková tma, jak jsem čekala. Nebe je v nadhlavníku černé, hvězdy se jasně třpytí, ale nízko nad obzorem se vlní a tančí zelený závoj. Polární záře mi přišla posvítit na cestu.

Zvukům, jaké moje boty vydávají na sněhu, se nedá odpomoct, ale držím se u domu, kde byl sníh nedávno odstraněn, a tak není hluboký. Obejdu dům za kůlnu, stáhnu plachtu ze skútru a odhalím jeho elegantní lesk a nahromaděnou sílu. Pak otevřu dveře kůlny, přičemž si nevšímám stínů nástrojů a mašin, všeho, co je tady potřebné k přežití, a sáhnu na háček hned za dveřmi. Moje prsty nic nenajdou.

Klíč tam pochopitelně není. Opravdu jsem si myslela, že mi ho tam nechá?

Dívám se, jak bledé světlo hladí křivky skútru a klouže po nich a sněhu propůjčuje nemocnou barvu. Zkontroluju zapalování, ale je prázdné, jen černá škvírka. Tak prosté. Tak nemožné. Hledím do ní a vzpomínám na všechny ty filmy, co jsem viděla ve Stockholmu, na auta nastartovaná přes dráty. Vždycky tak snadný odjezd, jenže já netuším, jak skútr nastartovat.

Příštích pár hodin se držím v pokoji a usilovně přemýšlím, kam asi mohla schovat ten klíč. Mohl by být kdekoliv. Mohla ho zahodit do sněhu. Možná ho najdu s příchodem jara, až se bílá z půdy stáhne.

Pak zvenčí uslyším kroky, ostré praskání a cákání, něco se rozbíjí jako sklo. Z okna nic nevidím, a tak na sebe hodím kabát.

Bílé postavy v přední zahradě jsou nehybné. Nikde se nic nehýbe, nic se nemění, ne tady, ale uvědomuju si, že něco se přece jen změnilo. Jedno ze sněžných dětí je rozbité. Svetřík na něm visí nakřivo, jedna ruka chybí. Krk trčí nahoru a končí třpytivými střepy jako rozbitá láhev.

Můj pohled upoutá pohyb. Z kůlny se šourá tmavá postava s ohnutými zády. Je to moje matka, babice, čarodějnice. Sehne se a zvedne ze země něco jasného a lesklého. Je to hlava sněžné holčičky. Musí být těžká, soudě podle matčina vrávorání, když znovu zamíří do kůlny.

Všimnu si sekery, zanechané v zahradě. Mezi hračkami ležícími u nohou dětí působí obscénně.

Matka se zastavuje. Chová hlavu v náručí, jako by byla z masa a kostí.

„Musím je zachránit,“ řekne, než se vrátí do kůlny. Kovový zvuk následuje lehké sání povolujícího těsnění.

Mrazák. Celou dobu, co jsem zkoumala skútr, byl na opačné straně té tenké dřevěné zdi. Matka nakonec potřebuje zásoby, všechno, co může být nezbytné, aby tu přežila, jaro i léto stejně jako zimu.

Tolik se bojím, Tildo... Bojím se, že mě opustí. Tolik se bojím, že se moje dcerky rozplynou.

Vzpomenu si na maso vyložené na kuchyňské lince. Dojde mi, že vyprazdňovala mrazák. Dělala místo pro ně, pro své děti, své dcery.

Matka nevypadá nijak unaveně. Sněžné děti jsou rozbité, na zemi leží pahýly nohou a těl. Vypadá to, že se soustředí hlavně na paže, ruce a hlavy. Zřejmě ty části, které nejvíc představují je, nejsnáz se skladují.

Teď vaří maso. Na lince jsou hromady rozmrazeného masa. Vypadá to tu jako na jatkách poté, co odtekla krev. Opéká maso, aby se zatáhlo. Odér ve vzduchu houstne.

Nepokouším se promluvit. Vím, že ať odešla kamkoliv, nedosáhnu k ní. Odešla už dávno. Odešla do lesa hledat Almu a už se nikdy nevrátila. Nechala mě tu samotnou.

Teď pochopitelně nejsem sama. Ze sestřina pokoje se občas ozve zašustění či jiný zvuk, ale dveře se neotevřou. Jako kdyby tam Alma byla, trucovala poté, co jsem si z ní utahovala nebo ji zatahala za vlasy nebo si vymyslela nějakou hru, která se jí nelíbila.

Myslím na sněžný skútr.

Mohla bych se pokusit ohnout sponku na papír a vstrčit ji do zapalování. Mohla bych matce do kafe propašovat alkohol a opít ji natolik, aby mi prozradila, kde je klíč. Jenomže tady nic k pití není. Připomenu si, že mě alkohol nikdy nezajímal, tahle neřest mě míjí, a tak se jen suše zasměju.

Matka vzhlédne. Strnu, ale ona po chvilce zase pokračuje v práci. Sek sek sek. Raz dva tři.

Na chodbě se tichounce otevřou dveře.

Matka po mně střelí pohledem a pak pokračuje. Sek sek sek, ten zvuk se nijak nezměnil, ale já vím, že ano. Zaposlouchá se.

Krok, tak lehký, tak tichý. Pak další.

Matka praští s nožem a spěchá ke dveřím, otevře je a odhalí postavičku v krvavě rudém kabátku s tváří zbledlou jako sníh a vlasy černými jako eben, konečně pohádka, ale ona nepůjde do lesa, to ne, protože čarodějnice je tady, čarodějnice je moje matka a čarodějnice ji popadne a zvedne ze země. Holčička piští, když ji matka odnáší zpátky do Almina pokoje, teď je to její pokoj, a zabouchne za ní dveře. Ten zvuk ale není konečný. Jsou tu další, křik a pláč, tlumené zvuky, a já hledím k pokoji a mám pocit, že jsem je už všechny slyšela. Cítila jsem je všechny, tolikrát, začínám se třást a cítím, jak mi po obličeji stéká voda.

Po nekonečně dlouhé době se matka zase objeví.

„Odcházejí,“ štěkne. „Pořád odcházejí. Pořád. Všechny moje dcery.“

Vrátí se k lince a zvedne nůž. Když se znovu pustí do sekání, jsou to rázné, ostré zvuky.

Teprve až když se ujistím, že si mě nevšimne, že jsem pro ni neviditelná, vyjdu tiše z domu.

Je tam mrazák.

Obluda z šedého kovu, která dokáže spolknout celého losa. Zpola jsem čekala, že uvidím zámky a řetězy, ale nic takového tu není. Proč by mělo? Nikdo sem nechodí.

Zvednu víko a přešlápnu, abych ho udržela. Hlasitě to nasaje jako hladová ústa a ven se vyvalí studený vzduch. Podívám se dovnitř na nezřetelné tvary, jak jsem čekala. Mrazí je, svoje sněhové děti. Zachraňuje je, udržuje je v bezpečí před nadcházejícím jarem.

Jsou tu jemně vytvarované prstíky, téměř průsvitné, zamrzlé na tak dlouho, jak si bude přát. Lokny, zvlněné, natočené, ale neustále držící tvar. Tváře obrácené ke mně, líce, nosy, brady. Oči jsou všechny stejně světle modré, všechny do jednoho to jsou spící krásky.

Ale já vím, že je toho víc.

Vždycky odejdou. Vždycky.

Odsunu je stranou, pak je začnu vyhazovat na podlahu, ty dokonalé tvory, které vytvořila. Tvory, kterým dala svou lásku, i když o ni nikdy nežádali, nikdy ji nečekali, nezasloužili si ji. Všechny moje dcery. Led se tříští a létá po drsném betonu a mně je to jedno. Jsem ráda, že se rozbíjejí.

Všechny moje dcery, říkala.

A tam, pod nimi, to najdu. Všude jsou kusy dětí, jejich těla jsou pomíchaná a zpřeházená, ale jen jediné je zabalené v igelitu.

Mrazák je pořád poloplný, jsou tu ruce, paže, hlavy. Jsou nacpané kolem ní, dělají jí společnost. Odsouvám je, necítím konečky prstů, veškerý cit se dávno vytratil.

Plavé vlasy barvy měsíčního světla jsou zvlněné a zmačkané igelitem a zmrzlým temenem. Na kůži je třpytivá vrstva. Oči má teď bílé, v barvě sněhu. Vidím všechny dokonalé křivky a plochy, které si tak dobře pamatuju, tak hezké, jako byla vždycky.

Alma. Moje sestra. Matka ji nakonec našla.

Nečekám. Jen natolik, kolik matce potrvá dojít znovu do kůlny, pak konám. Protáhnu oběma klikami dlouhou násadu lopaty na sníh. Okamžitě pozná, že je v pasti. Nekřičí, neječí, nic tak lidského. Začne bušit, buší a tluče do dřeva.

Běžím do domu. Mám na sobě kabát. Sáhnu do kapsy, nahmatám obrys mobilu. Můžu ho použít jako kompas, snažit se po cestě najít signál. Mám teplou čepici a rukavice a ve vysokých botách dvoje ponožky. Popadnu i její kabát. Může se obléknout po cestě. Prudce otevřu její dveře a položím si prst na rty, stejné v každém jazyce: Pššt.

Ukážu na okno. „Máma,“ řeknu.

Vykulí oči. Sleze z postele a natáhne ke mně ruku.

A jsme venku. Jsme ve sněhu. Ohlížím se přes rameno, jako by se někdo díval, jak odcházíme, ale nikdo tam není, jenom z kůlny se ozývá neúnavné bušení. Zastavím se, abych holčičce natáhla kabát přes ruce a navlékla jí rukavice. Konečky prstů už má zrůžovělé chladem. Chytí se mě za ruku a pevně se drží, když vyrážíme k lesu a brodíme se hlubokým sněhem. Díra, kde by mělo být slunce, je nízko na obloze, ale já myslím, že máme čas. Musíme mít čas. Znovu se ohlédnu ke srubu a vidím, jak se za námi táhnou naše stopy plné hlubokých stínů.

Zvuk tříštícího se dřeva se chladným, čistým vzduchem nese jasně. Chvíli nato se rozeřve motor.

Dítě ke mně vzhlédne. Oči má velké a kulaté a plné strachu. Trhnu jí za ruku a rozbíháme se, ale je to pomalé, tak pomalé. Zanecháváme stopy jako zraněné zvíře.

Skrčíme se pod jehličnany, shazujeme sníh z větví a všude kolem nás se tiše snášejí vločky. Je to skoro jako nový sníh, skoro jako ten den. Ne, ne jako ten den, tehdy jsme si hrály. Pojďme si hrát na schovávanou, Almo. Já tě budu hledat a najdu tě. Slibuju.

Jenomže teď si nehrajeme a já ji nenechám odejít. Nepošlu ji od sebe, samotnou, tak maličkou, do lesa.

Tahám ji za ruku, rychleji, když překonáváme vrcholek kopce a míříme na otevřený svah na druhé straně. Zní teď motor z větší dálky? Závan naděje ode mě odletí na větru. Ne. Ví přesně, kde jsme. Od začátku ví, že budu muset utíkat na jih. Jenom se nemůže proplétat mezi stromy, tak je objíždí.

Vydáváme se z kopce a já se ohlédnu a uvidím ji, lesk černého kovu se zvětšuje a vrčí, jako děsivá šelma. Míří přímo na nás, blíž a blíž, a já zvednu malou do náruče. Na kratičký okamžik mi to připadá, že držím štít, pak ji odhodím daleko do strany. Vím, že dopadne bez zranění. Nakonec, sníh je měkký.

Vzápětí dostávám ránu.

Letím, letím vzduchem. Nepoznám, když přistanu. Mezi sněhem a oblohou je jen malý rozdíl. Chvíli tu není nic, jen bílo, nic jiného tu není, pak přijde bolest.

Nemusím to vidět, abych poznala, že jsem rozbitá na kusy.

Oči, nos a ústa mám plné sněhu. Chladem mi trnou zuby a já prskám, cítím, jak se mi led rozbíhá po kůži a už taje. Vzdáleně cítím, jak mě brní nohy, pulzují a naléhají. Zamrkám, snažím se zahlédnout své tělo. Sníh není čistý, není bílý. Sníh je pošpiněný mnou. Všude kolem vykvétají rudé krystaly, karmínové květy otevírají okvětní plátky.

Matka se ke mně blíží. Křupání jejích kroků je hlasité, tak hlasité. Bolí mě uvnitř hlavy a já chci, aby přestala, a ona to naštěstí udělá. Podívá se na mě a já vidím sebe v odrazu v jejích očích. Zklamání, které se rychle mění v odevzdanost, když pokleká. Za ní zahlédnu jiné dítě, jinou dceru. Jako byla tehdy ona, vždycky sedmiletá. Uteč, naléhám, jenže dívenka to neudělá.

Matka se nade mě nakloní. Kůži má pokrytou ledovými vločkami, ale zřejmě to necítí. Sklání se, jako by si mě prohlížela, ale já něco cítím, plác plác plác, a uvědomuju si, že si mě neprohlíží. Hrabe sníh, vrší ho kolem mě, tvaruje podle mého těla. Chce mě udržet v teple a já cítím, jak ze mě vyprchává chlad, rychle se vytrácí. Tak se chová matka, pomyslím si a nechávám se ponořit hlouběji do měkkých polštářů. Zakrývá krev. Znovu budu čistá. Všechno bude zase bílé a dokonalé, její hezké malé sněžné dítě. Začíná sníh hrnout na mě, přese mě, je to jako tlustá, těžká pokrývka. Matka mě ukládá ke spánku. Říkám si, že mě nakonec opravdu miluje nejvíc. A je to teplé, tak teplé, do těla mi proniká úleva, ovíjí se mi kolem kostí. Cítím, jak na mě čeká spánek, ještě není úplně tady, ale je blízko, laskavý, a mírně se usměju.

Takhle to přece dělá vždycky, říkám si. Něžně, s láskou a beze slova.

Nechala mi i dírky pro oči. Nějak je vidím, jak vyhlížejí ven, nejsvětlejší modrá uprostřed vší té běli. A vidím matku. Natahuje se k holčičce, bere ji za ruku. Odvádí mou sestřičku domů. Odvádí ji, aby byla se všemi jejími dcerami. Matka zajistí, aby byla v bezpečí.

přeložila Dana Krejčová

PŘÁTELÉ AŽ NADOSMRTI

Mark Morris

Od pohřbu Danovy matky to byl týden, když schránkou propadl na rohožku ten leták.

Zároveň s ním dorazila hromada dalších reklam jako Pizza u Ala! Kožené sedačky za polovic! Hotovost za Vaše zlato! Když se to Dan chystal všechno hodit do kontejneru, ze štosu v ruce mu se zašustěním vyklouzl jeden leták a houpavě se snesl na podlahu. Podrážděně zbytek odhodil do hnědé plastové bedny a při předklánění hekl, jak se mu zmáčklo vypouklé břicho. Když leták zvedal, oči mu utkvěly na tučných modrých písmenech na bílém pozadí:

Jste osamělí? Opuštění? Nemáte si s kým popovídat?

Co takhle se stavit v komunitním centru Hargrave Hall a najít si pár PŘÁTEL AŽ NADOSMRTI?

Sraz každé úterý večer od 19 hod.

Těšíme se na Vás!

Nejdřív to Danovi hnulo žlučí. Nepozdávala se mu představa, že by se léta ochromující sociální úzkosti dala smáznout prostě tím, že by se setkal s dalšími, co jí trpí.

A přece, jen na chviličku, dřív než jeho vnitřní realista – plný hořkosti, vzteku, ztýraný desítkami let šikany, odmítání a ponižování – stihl leták zmuchlat v ruce a nacpat ho až na dno bedny se sběrem, pomyslela si ta jeho malá část, která zůstávala optimistická: Co když přece...

Danovi bylo šestatřicet. Měřil metr pětašedesát a vážil něco přes devadesát kilo. Svůj malý a podsaditý vzrůst zdědil po rodičích, kteří si byli postavou tak podobní, že si Dan říkával, jestli se nedali dohromady právě kvůli tomu. Rozhodně právě kvůli tomu začal Adam Smedley jejich rodině říkat „skřeti“ a Dana obdařil přezdívku „Gimli“. Když ho Dan upozornil, že Gimli byl trpaslík, ne skřet, vůbec si tím nepomohl. Naopak, Smedley na něj kvůli tomu zahulákal „drž hubu, šprte!“ a uštědřil mu takovou ránu, že mu horní ret museli sešít dvěma stehy.

Ani když Danův táta o dva roky později zkapal na infarkt, když stál ve frontě na lahůdky v Sainsbury’s, šikana a nadávky neustaly. Dan snášel Smedleyho výprasky a posměch tak dlouho, až nakonec starší Smedley v šestnácti odešel ze školy a stal se z něj policajt. To Dan si udělal i maturitu a pak si našel práci v IT oddělení místní firmy Shaw’s Finance.

Celé roky ponižování od Smedleyho a jeho poskoků, které zbytku třídy nepřišlo nijak kruté a nedůstojné, ale naopak zábavné, Dana připravily o kuráž a sebevědomí. Dan u Shawa pracoval už osmnáct let, přesně polovinu svého života, a za celou tu dobu se s nikým ze svých kolegů nesblížil, nechodil na jejich vánoční večírky ani letní grilovačky. Vždycky použil matku jako výmluvu, proč musí domů. Což ovšem teď, když byla mrtvá, už samozřejmě nešlo.

Na druhou stranu, se vším, co se dělo poslední dva roky, už to ani nebylo třeba. Daniel od začátku pandemie pracoval z domu a zdálo se, že to tak už zůstane. Někdy během lockdownu si Lionel Shaw uvědomil, že nemusí pronajímat tolik místa, aby firma šlapala. Většině zaměstnanců stačil počítač a odkaz na Zoom.

Dřív Dan každý pracovní den nechával svou obézní matku doma a odcházel do kanceláře, ale najednou se dostal z domu skoro tak málo jako ona.

Nejdřív se mu ulevilo, že se nemusí bavit s cizími lidmi, třebaže péče o matku byla čím dál náročnější. Připadal si před lidmi ošklivý a trapný, cítil se hloupý a neschopný slova, i když nic z toho nebyl.

Za chvíli se mu to však omrzelo, a to nejen proto, že se matčin stav zhoršoval. Jak se to říká? Pozor, co si přeješ, mohlo by se ti to splnit. Před pandemií Dan považoval svůj pokoj – s herní konzolí a policemi od podlahy ke stropu plnými knih a kolekcí DVD – za své útočiště. Ale každé útočiště, když v něm být musíte, vám brzo začne připadat jako vězeňská cela.

„Da-neee... Da-neee...“ S postupem času, jak se matce přitěžovalo, byl její hlas stále třaslavější a vystrašenější, a Danovi se zarýval jako rozžhavený drát přímo do mozku, mimo jiné také proto, že její požadavky už nebyly časté, ale neustálé. Ovšem teď, když matčin hlas umlkl navždy, Danovi zoufale chyběl. Od její smrti se několikrát v noci vzbudil a byl přesvědčený, že ho volá. A ačkoliv jeho prvotní reakce, po tom, co ze sebe setřásl deku, byly podráždění a nevraživost, ve vteřině, kdy si vzpomněl, že je mrtvá, padl na něj tak zdrcující smutek, že pod jeho vahou padl zpátky na postel a sotva se dokázal hnout.

Dan se před lety dočetl, že prožívat zármutek a depresi je jako nést na zádech ranec plný kamení. Ačkoli měl pocit, že takový ranec táhne posledních pětadvacet let, od matčiny smrti břemeno ztěžklo o tolik dalších kamenů, že i ty nejzákladnější věci, jako se obléct nebo si uvařit hrnek čaje, pro něj byly jako plahočení do příkrého kopce. Byla sobota a smutek na něj dolehl tak úmorně a dusivě, že se toho rána rozhodl raději vyrazit na menší nákup. Když šel po High Street kolem lékárny (kde už nebude muset stát fronty na ty spousty léků pro matku), postřehl záblesk modrých písmen na bílém pozadí.

Byl to tentýž leták, co dostal ráno. Pár slov z něj vystoupilo Danovi před očima: osamělí... opuštění... PŘÁTELÉ AŽ NADOSMRTI! Zamračil se a ploužil se dál. Ve výloze řeznictví byl ale stejný leták a další u holiče. A když došel k malé samoobsluze Sainsbury’s u mostu, další visel na obecní vývěsce a modrý nápis na něm mezi ostatními sděleními o zatoulaných kočkách a hodinách hudby doslova zářil.

Když zadýchaný a zpocený došel domů, vylovil zmuchlaný leták ze sběru, uhladil ho a znovu si ho přečetl.

Komunitní centrum... Úterý večer od 19 hod...

Komunitní centrum Hargrave Hall bylo vzdálené jenom pár ulic, nanejvýš tři minuty pěšky. Šel kolem cestou z nákupu.

Ne, že by tam chtěl jít, pochopitelně. Teď neměl na to chodit mezi lidi. I když, možná někdy...

Ale, s největší pravděpodobností, možná taky ne.

Snad to byl osud, snad podvědomý popud, každopádně v sedm večer následující úterý se Dan vlekl ze Sainsbury’s s pár drobnostmi, co od víkendu došly – chleba, mléko, cornflaky – když zahlédl, že dveře komunitního centra jsou dokořán a zevnitř se line světlo.

Noc byla ukrutně chladná. Září ustoupilo říjnu, dny se zkracovaly a podzim halil krajinu mlhou a spadaným listím. Dech se Danovi srážel před ústy a na rukou bez rukavic ho zimou bolely prsty. Když došel na úroveň otevřených dveří, uslyšel příjemný cinkot nádobí a letmý záchvěv smíchu. Zastavil se, v hrudi mu skřípalo. Mlhou vlastního dechu se zahleděl na pohostinné světlo.

V komunitním centru byl několikrát s matkou, kdysi, když ještě chodila. Hrozně ji braly muzikály a dotáhla sem Dana na ochotnická představení Annie Get Your Gun a My Fair Lady. Lovil v těch vzpomínkách a snažil se vybavit si, co leží za těmi lákavě otevřenými dveřmi.

Byla tam krátká chodba či vstupní hala s dveřmi do kuchyně po levé straně a pánskými a dámskými toaletami, hned vedle sebe, po straně pravé. A rovně, na konci té krátké chodby, byly další dveře a ty vedly přímo do haly – velké čtvercové místnosti s dřevěnou podlahou a vysokým stropem, se sametovou oponou orámovaným pódiem na protějším konci. Když tam Dan byl posledně, sál byl plný židlí, z nichž většina byla obsazena, a vzpomínal si, jak byla matka nadšená, jak jí zářily oči a baculaté tváře se jí červenaly. Ta vzpomínka ho píchla u srdce a skoro to stačilo, aby nechal přívětivý proužek světla za zády a pokračoval na cestě k domovu. Než se ovšem stihl otočit, stydlivý a váhavý hlas za ním řekl: „Myslíte, že půjdete dovnitř?“

Svíravý smutek v Danových útrobách vystřídal úlek. Otočil se a viděl tak o dvacet let starší ženu. Byla malá, měla propadlé tváře a byla křehká jako ptáček. Zpod vlněné čapky jí vykukovaly tmavé, prošedivělé vlasy.

„No...“ zakoktal se Dan a soukal ze sebe, „Ne, já... já nevím.“

„Proč to nezkusit? Všichni jsou moc fajn.“ Znělo to rozpačitě a nesměle.

Dan vnímal, jak se stahuje do svého krunýře. „Řekl bych, že to nebude nic pro mě.“

„To nezjistíte, dokud to nezkusíte. Já jsem Angela. A vy?“

„No... Dan.“

„Bydlíte někde tady, Dane?“

Neurčitě mávl rukou, v které nedržel tašku s nákupem.

„O pár ulic dál.“

„Tak si pojďte dát hrnek čaje. Nemusíte zůstávat až do konce. Přinejmenším se zahřejete na zbytek cesty.“

Ke svému nemalému překvapení si Dan uvědomil, že přikyvuje a jde za Angelou do dveří komunitního centra.

Netušil, co čekat, ale ulevilo se mu, když uviděl, že tam je jenom pár lidí. Taky se mu ulevilo, že když vstoupil, nikdo se po něm neotáčel a neměřil si ho pohledem. Lidi seděli a postávali po dvou nebo po třech a povídali si. U stolu na kozách poblíž okýnka do kuchyně nalevo od vchodu stál muž a naléval si čaj z velké kovové várnice.

„Čaj? Kávu?“ zeptala se Angela.

„No... čaj, prosím.“

„Jelikož jsi tu prvně, tak ti pro něj teď zajdu, pak si můžeš nalívat sám, co hrdlo ráčí. A dej si taky sušenky. Tenhle týden máme samé dobré. S vanilkovým krémem a s čokoládovou polevou. Ahoj, Terry.“

Muž postávající u stolu měl hnědý svetr, černé džíny, byl vysoký, bylo mu tak padesát a měl podlouhlý, posmutnělý obličej a prořídlé vlasy.

„Zdravím, Angelo.“ Podíval se na Dana. „Zdravím. Vy jste nová posila?“

„To je můj kamarád Dan,“ řekla Angela. „Teď jsem ho potkala venku, tak jsem ho dotáhla dovnitř.“

„Těší mě, Dane,“ odpověděl Terry a natáhl ruku.

„Ahoj,“ vyhrkl Dan a po tom, co si přehodil tašku z pravé ruky do levé, neohrabaně potřásl rukou Terrymu. Ještě stále se snažil zpracovat překvapení z faktu, že ho Angela představila jako svého kamaráda.

Podala mu hrnek čaje, ale pak si uvědomila, že pořád drží tašku.

„Ach, nezlob se. Chceš si ten nákup odložit? Nech ho tamhle v rohu. Nikdo ti ho nevezme.“

„Aha... tak jo. Díky,“ odpověděl Dan.

Otočil se, aby udělal, co mu poradila, a když se otočil zpátky, viděl, že se k Angele a Terrymu přidala malá, zavalitá žena, zhruba tak čtyřicátnice, s krátkými zrzavými kudrlinami a zářivým úsměvem.

„Pardon, že jsem se k vám vetřela,“ řekla. „Viděla jsem novou tvář, tak jsem přišla pozdravit. Já jsem Liz.“

„Já jsem Dan,“ zadrmolil Dan.

„Liz tuhle skupinu založila,“ vysvětlovala Angela.

„Aha,“ odpověděl Dan.

Pokud si Liz jeho rozpaků všimla, nedala to na sobě nijak znát. „Je hezké, že ses zastavil, Dane. Čím víc nás je, tím líp. Jak ses o nás doslechl?“

„Měl jsem... tu věc ve schránce.“ Byl tak nervózní, že mu vypadlo slovo leták.

Zdálo se, že to Liz potěšilo. „To vymyslela June.“ Ukázala na vyzáblou sedmdesátnici, která si povídala se shrbeným mužem s černými vousy. „No, když už tě tu máme, nejspíš tě zajímá, o co vlastně jde?“

Dan poslušně přikývl.

„Nejsme žádný oficiální spolek,“ pokračovala Liz. „Nemáme členské poplatky, povinnou docházku, nic takového. Jsme prostě parta lidí, co se každé úterý večer sejdou na pokec a čaj a... no, a to je asi tak všechno.“

„Děláme taky výlety,“ dodala Angela. „Někdy jdeme o víkendu na procházku nebo si půjčíme mikrobus a jedeme na pobřeží, nebo jdeme do kina nebo do divadla. Kdykoliv chce někdo něco podniknout nebo vidět a chtěl by přitom mít společnost, tak to tady nadhodí, a kdo se chce přidat, může. Terry minulou neděli vzal pár z nás hledat poklady s detektorem kovů. Byla to sranda.“

„Ale, jak jsem říkala, není to povinné,“ zopakovala Liz, jako by tušila, že vidina všeho toho sociálního kontaktu by mohla být na Dana trochu moc. „Nikdo si nebude myslet nic špatného nebo tě nutit, když se ti nebude chtít. Tahle naše setkání jsou především nezávazná, k ničemu se nenutíme, v ničem se nepředháníme a nic si nevyčítáme. Začala jsem s nimi asi před šesti měsíci, když se uvolnila opatření, protože jsem se sem přistěhovala z jihu Anglie, nikoho jsem tu neznala a dost lidí pořád pracovalo z domova. Rozhodla jsem se pronajmout si jednou týdně centrum a zveřejnila jsem inzerát v místních novinách. První týden jsme byli tři, další týden přišlo pár dalších lidí a teď je nás asi patnáct. Někdo chodí každý týden, někdo jen jednou za čas. Lidi občas rychle odpadnou, teď ale udržujeme fajn skupinku, což?“

Angela a Terry přikyvovali. Angela řekla: „Pro mě je životně důležité sem chodit. Necítím se díky tomu osaměle. Většina z nás totiž osamělá je, nebo aspoň byla, než sem přišli. A to není žádná ostuda. Liz je osamělá, protože je daleko od domova a kvůli pandemii neměla příležitost si najít přátele. Já jsem osamělá, protože se většinu času starám o mámu, má alzheimera. June je osamělá, protože je stará a žije v pečovatelském domě...“

„Mě zase opustila žena,“ přiznal Terry, zdánlivě bez rozpaků. „A teprve když odešla, tak mi docvaklo, že většina našich přátel byli vlastně její přátelé.“

Angela se zasmála. „Tak vidíš, Dane, každému z nás něco schází. Nechci tě ale odradit.“

„Mně umřela máma,“ řekl, k vlastnímu překvapení, Dan. Po jeho prohlášení nastalo ticho, ale nikdo z těch tří se na něj nedíval s blahosklonným soucitem. Viděl pouze upřímný zájem a pochopení. Dodalo mu to odvahu, aby pokračoval.

„Před necelými čtyřmi týdny. Byla dlouho nemocná, takže to svým způsobem byla úleva. Ale i tak...“

Terry chápavě přikyvoval.

„Úleva pro ni, ale pro tebe až tak ne, co? Když ti umře máma nebo táta, je úplně jedno, jak moc byli nemocní, stejně tě to úplně převálcuje.“

„Jestli se můžu zeptat,“ řekla Liz, „tátu ještě máš?“

Dan zavrtěl hlavou.

„A nějaké sourozence? Tetičky, strýčky, bratrance nebo sestřenice?“

„Ne... nikoho.“

„Takže jsi to celé musel prožít sám,“ reagovala Angela. „To je hrozné.“

„Tak bych řekl, že jsi na nás narazil v tu pravou chvíli,“ dodal Terry.

Angela se na něj usmála. „Dej mu šanci. Třeba už po dnešku nikoho z nás nebude chtít vidět.“

Podruhé za poslední dvě minuty Dan překvapil sám sebe, když řekl: „Ale budu.“

„Slyšel už někdo z vás o pálení sudů?“ zeptala se Liz.

Všichni včetně Dana zavrtěli hlavou. Od chvíle, co ho Angela nalákala do centra, uběhly tři týdny, a nejen, že nevynechal jediné úterní setkání, dokonce se zúčastnil obou víkendových výjezdů, na které skupinka ten měsíc vyrazila – výletu na místní opatství ve správě Národního fondu, s kterým přišla June, a lehkého pochodu přilehlými vesničkami, s tím zase přišel Barney, ovdovělý učitel přírodopisu v důchodu.

Dan si nebyl jistý, kde se vzala jeho nová touha po společnosti. Možná ho matčina smrt vehnala za hranice samoty a opuštěnosti, ve kterých byl ochotný žít. Nebo to možná bylo tím, že doteď prostě neměl to štěstí se seznámit s tak přívětivými a otevřenými lidmi.

Každopádně mu tady bylo dobře. Poprvé v životě mu přišlo, že někam zapadá. S každým dalším týdnem cítil, jak ho opouští stud, jak vylézá dál a dál z ulity. Angela byla první, kdo se k němu zachoval vlídně, a teď byli obzvlášť dobří parťáci. Zjistil, že mají dost podobně svérázný smysl pro humor. Popravdě řečeno, za posledních pár týdnů se nasmál víc než za posledních pět, možná deset let.

„Zní to trochu hrozivě,“ řekla June.

Liz se zasmála.

„To ani ne. Ale je to zajímavá podívaná. I když pro nezasvěcence by to mohlo být i znepokojivé.“

„A co se tam děje?“ zeptal se Terry.

Liz seděla na hraně pódia, houpala nohama a vlasy měla stažené zelenou čelenkou. Bylo ošklivo a do centra jich ten večer dorazilo jen sedm. Dřevěné trámy jim vrzaly nad hlavami, jak se do budovy opíraly vítr a déšť. Z těžkých litinových radiátorů se navzdory okolnostem linula spousta tepla a Danovi bylo s hrnkem čaje v rukou teplo a příjemně.

„Tam, odkud pocházím, je to tradice na Noc Guye Fawkese,“ vysvětlovala Liz. „U nás ve vsi je dvanáct hospod. Každý rok se na pátého listopadu vybere dvanáct místních a každý z nich přenese sud s hořícím dehtem z jedné hospody do té další. První člověk odnese první sud z první hospody do druhé, pak druhý člověk druhý sud z druhé hospody do třetí a tak dále.“

„Taková štafeta,“ odtušil Terry.

Liz se usmála. „Přesně tak. Podle tradice nesou první čtyři sudy děti, další čtyři ženy a ty poslední čtyři muži. U dvanácté hospody se poslední sud odnese na náves a tam se jím podpálí velká hranice. Když oheň hoří, začínáme jíst, pít a veselit se. Celá vesnice se chodí dívat a slavit. Jsou úplně plné ulice. Je to fakt zábava.“

„To zní tak trochu pohansky,“ usoudila June.

„A určitě je s tím spojená spousta běhání kvůli bezpečnostním předpisům,“ dodala Angela.

Liz se znova zasmála.

„Ta tradice opravdu má pohanské kořeny. Traduje se, že nošení ohně ulicemi byl nějaký očistný rituál, aby se vypálili zlí duchové.“

„Nebo možná nemoci,“ napadlo Barneyho.

„Je to možné,“ přikývla Liz.

„Stalo se někdy někomu něco?“ zeptala se Angela. „Přece jenom, hořící sudy a davy lidí – to zní jako zaručený recept na neštěstí.“

„Pokud vím, tak nikomu,“ pokrčila rameny Liz. „Nebo, pokud ano, tak to nikdo nenahlásil.“

„A proč nám to vykládáš?“ zeptal se Colin, což byl ten vousáč, se kterým mluvila June, když Dan přišel prvně. Stejně jako Terry bývával ženatý, ale po rozvodu se jeho žena odstěhovala s novým manželem do Španělska a jejich dvojčata vzala s sebou. Colin byl tichý, zdrženlivý a Dan o něm věděl jen to, že pracuje v konzervárně a miluje kriket.

„No, protože za pár týdnů bude Noc Guye Fawkese a já přemýšlím, že tam na víkend pojedu – kdyby ne, bylo by to poprvé, co bych to prošvihla, ona to je u nás na vsi velká událost. No a... prostě jsem si říkala, že kdyby se vám chtělo, mohli bychom si půjčit mikrobus a udělat si pěkný víkend. Strýček má ve vsi hotel, určitě by nám dal slevu. Je to sice o něco dál, než jezdíme obvykle, ale...“ Pokrčila rameny. „No, jen mě to napadlo.“

„Kde to je?“ zeptala se June.

„Wiltshire,“ odpověděla Liz. „Možná je to kravina. Je to hrozná štreka, no.“

„Obávám se, že pro mě asi až moc štreka,“ řekla June.

„Pro mě taky,“ dodal Barney. „Cestování zvládnu, když jedu na dovolenou, ale jen na víkend je to moc daleko.“

„Já bych byl pro,“ řekl Terry. „Však mě znáte – historik-amatér, jemuž není rovno. Zní to úchvatně.“

„Já bych jela taky, pokud seženu pečovatelku pro mámu,“ přidala se Angela.

„Co ty, Coline?“ ptala se Liz.

Zaváhal, pak zavrtěl hlavou. „Spíš ne. Pardon.“

„Dane?“

Dan koukl na Angelu. Zvedla obočí a jasně tím myslela: Jen do toho, bude sranda! Věděl, že s ním nemá žádné romantické úmysly, a zcela mu to vyhovovalo. S ženami v tomhle směru neměl žádné zkušenosti, a kdyby o něj Angela nebo jakákoliv jiná žena projevila více než platonický zájem, vzal by do zaječích.

Pohledem z ní přejel na Liz a udělal něco, co mu začínalo být přirozené – usmál se. „Proč ne,“ odpověděl.

„Haló?“

„To je Dan?“

„Ano,“ přitakal Dan váhavě, protože zatím hlas nepoznával.

„Omlouvám se, že ti volám domů. Tady Liz. Obávám se, že máme trochu problém.“

„No. Aha,“ odpověděl Dan. Po telefonu mu to nikdy moc nešlo. Nebyl rozený řečník a chvíle ticha ho znervózňovaly.

Liz už naštěstí zase mluvila, rychle a zadýchaně. „Máme trochu průšvih s mikrobusem. Obávám se, že si ho objednal ještě někdo další, takže nám ho tenhle víkend na výlet do Wiltshiru nedají. Jsme jenom čtyři, takže bych nás mohla vzít svým autíčkem, ale hrozně bychom se mačkali, hlavně s kufry, tak doufám, že nevadí, že jsem ti s Angelou a Terrym koupila lístky na vlak v pátek v patnáct deset. Jsou zaplacené, to nemusíte řešit. Prostě přijďte na nádraží, zajděte k automatu a dejte tam kreditku – nic vám nestrhnou. Pak už jen zadáte číslo objednávky, které ti teďka pošlu. Může být?“

„No...“ Dan se snažil vstřebat všechno, co mu řekla. „Tak jo, dobře.“

„Já pojedu do Wiltshiru napřed, takže vás pak všechny vyzvednu na stanici. Omlouvám se za ty komplikace. Je to osina v zadku, je mi to jasné.“

„To je... to nevadí,“ řekl Dan.

„Prima. Díky za pochopení. Tak se uvidíme v pátek. Ahoj.“

„Ahoj,“ zamumlal Dan, ale Liz už zavěsila. Hned nato mu v kapse zabzučel telefon. Vytáhl ho a viděl, že to je zpráva od Liz, které asi musel někdy dát svoje číslo. Poslala mu detaily rezervace, jak slíbila – byla to řada čísel a písmen.

Náhlá změna plánů Dana vyvedla z míry, ale snad to bude v pohodě.

Jet vlakem bude možná příjemnější, v autě se mu často dělalo špatně. Když už měl telefon v ruce, napsal Angele, což byl teprve druhý člověk, kterému kdy poslal zprávu, hned po matce. Zpráva byla krátká: Ozvala se ti Liz? Zrovna mi oznámila změnu plánů na pátek.

Chvíli čekal, ale neozývala se, což u Angely bylo neobvyklé, normálně odpovídala celkem rychle. Pak si vzpomněl, že včera na setkání nemohla najít telefon.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se jí, když něco s ustaraným výrazem hledala v tašce.

„Nemůžu najít telefon. Určitě jsem ho tam měla.“

„Možná jsi ho nechala doma.“

„Možná,“ kousla se do rtu. „Ale nestává se mi, že bych si ho zapomněla vzít. Radši ho nosím u sebe, kdyby mi náhodou volala sestřička kvůli mámě.“

Vytahala všechno z tašky a prohledala kapsy kabátu, ale telefon nikde. Dan věděl, že přijela autobusem, a říkal si, jestli jí tam nevypadl z kapsy. Nechal si to ovšem pro sebe, nechtěl, aby si s tím lámala hlavu. Nakonec pokrčila rameny a rozhodla: „No, u sebe ho nemám, takže musel zůstat doma.“

„Určitě to bude v pohodě,“ dodal Dan.

„Jasně,“ odpověděla. „Určitě.“

Přesto celý zbytek večera vypadala roztržitá a nervózní.

Když Dan vystoupil z vlaku, byla už tma. Rozladěně očima přejel nástupiště od jednoho konce k druhému. Pohled na Liz, která mu běžela naproti a divoce mu při tom mávala, alespoň rozptýlil svíravou dezorientaci, která ho přepadla, jakmile vlak vyjel z nádraží v Yorku. Doběhla k němu a její vstřícný úsměv vystřídal zmatený výraz.

„Kde jsou ostatní?“ zeptala se s hlavou nakloněnou na stranu, jako by čekala, že si z ní střílejí a krčí se za Danem.

„Nevím. Ve vlaku nebyli.“

„Nevolal jsi jim?“

„Angele se nedá dovolat. Myslím, že ztratila telefon. Na Terryho nemám číslo.“

„Já to zkusím.“ Liz vylovila telefon, několikrát do něj bodla prstem a přiložila si ho k uchu. Po chvilce řekla: „Zvoní.“ Pak se zamračila a dodala: „Hlasovka.“ Chvíli vyčkávala, nejspíš, než skončí nahraná zpráva, Dan přes rachot odjíždějícího vlaku nic neslyšel. Pak řekla: „Ahoj Terry, tady Liz. Vlak už přijel, Dan přijel, ale prý ani ty ani Liz jste vlakem nejeli. Asi došlo k nějakému nedorozumění. Zavolej, až si ten vzkaz poslechneš.“

Odtáhla telefon od ucha a zase do něj bodla prstem. „Teď volám Angele,“ řekla a chvíli poslouchala. Po třiceti vteřinách ruku s telefonem svěsila a zamračila se, palcem hovor položila a hodila telefon zpátky do kapsy. „Nebere to. To by mě zajímalo, co se stalo. Myslíš, že se oba rozhodli, že nepojedou?“

„Proč?“

Table of Contents

ÚVOD

DÍTĚ SNĚHU

PŘÁTELÉ AŽ NADOSMRTI