Přeložil Jakub Marek

Ledge

The Glacian Trilogy – Book I

All Rights Reserved

An Angry Robot paperback original 2022

Copyright © Watkins Media Limited 2022

Text copyright © Stacey McEwan 2022

Copyright © 2024 for Cover by Kate Cromwell

This edition first published in the UK and USA in 2022 by

Angry Robot, an imprint of Watkins Media Limited

www.angryrobot.com

ISBN: 978-80-284-0597-7

Obsah

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

- PODĚKOVÁNÍ

Mým rodičům Andrewovi a Julii McCallumovým,

kteří by pro své dcery přes Propast skočili...

UPOZORNĚNÍ!

KNIHA OBSAHUJE:

násilí a smrt;

smrt nezletilé osoby;

sebevraždu;

pokus o sexuální útok.

KAPITOLA PRVNÍ

Mráz je krutý, není však živý. Může vás pohltit, trápit a přesvědčit vás k nevýslovným skutkům. Dokáže proměnit vaše nepřátele v tělesné teplo a vaše přátele v kabáty z kůže jejich zad. Mráz není živý, ale nelze se jej zbavit.

Dawsyn udeří rukama v teplých rukavicích do nejbližšího kmene a přiměje prsty, aby něco cítily. Pod nos si mumlá svou mantru. Kdykoli ji vynechá, zima jí připadá jako živoucí tvor.

Mráz není živý.

Střez se chladu.

Hlídej si Propast.

Je to tichý hlas, který v ní žije. Dennodenní modlitba. Kdysi to byla jen dětská říkanka, teď se však změnila v kodex, který ji udržuje mezi živými na místě, kde vládne smrt.

Zvedne ze sněhu sekeru. Mohutně se rozmáchne a pak s úpornou rozhodností udeří a rozštípne kmen vedví. Celou dobu se k ní vkrádá mráz, hledá si cestičky po lesní půdě, proniká jí dírami v šatech. Zamumlá si svou mantru, aby jej zahnala.

„Shoz! Už je tady!“

S větrem k ní doléhají hlasy. Okamžitě se otočí, zastrčí sekeru za opasek a zanechá práce. Rozběhne se, nutí nohy, aby nezapadly do závějí. Vynoří se z borového háje. Kolem ní spěchají desítky nohou, rojí se ve středu vesnice jako hmyz kolem mršiny, na místě, kde dojde ke Shozu.

Dawsyn pohlédne k nebi a spatří je. Bílá křídla třepotající se pod bouřkovým mrakem; z pařátů pod nimi visí velká dřevěná bedna.

Rozběhne se rychleji, od bot jí odletuje sníh. Slyší za sebou kroky, které ji dohánějí. Pokud nebude rychlá, nezbude v bedně nic, co by si mohla odnést.

Okřídlení tvorové upustí břemeno a Dawsyn sleduje, jak padá mezi lidi na zemi, dřevo se s hlučným praskotem tříští. Bedna se rozlomí a vysype svůj obsah na sníh. A lidé... se k ní hrnou.

Dawsyn dorazí k haldě třísek pouhý okamžik po jejím dopadu, přesto už je jich před ní příliš mnoho. Lidí, kterými se bude muset prodrat. Jen rychlí a silní získají podíl na chatrné zásobě jídla, látek a nástrojů, kterými je bedna napěchovaná.

Vrhne se na záda muži, který se hrbí, aby posbíral rozházené ovoce, a pustí se do boje. Čísi loket ji zasáhne do čelisti a pošle ji na zem. Bolestí se zajíkne. Někdo se ji pokusí odtáhnout za kabát, ale odkopne ho. Chňapne po kousku pazourku, který zahlédne pod změtí, jen aby ji za zápěstí popadla seschlá ruka. Patří ženě.

Nepřemýšlí, nezkoumá, kdo to je. Vší silou strčí do její majitelky. Jestli je křehká, vyhladovělá nebo snad nemocná, na tom nezáleží. Slabým neustoupí.

Obsah bedny se vytrácí, zbývají drobnosti a mezi vítězi a poraženými vypuknou rvačky. To se děje vždycky. Není neobvyklé, že po Shozu následuje smrt. Římsa neodměňuje pokorné.

Dawsyn odchází od prázdných trosek a vrací se ke stromům jen s malým pazourkem a několika kousky látky. Žádné jídlo, žádné další nástroje, ale aspoň něco. Schová úlovek do kapes, pomalu si promne oteklou čelist a z postroje na zádech vyloví sekeru.

Ze svých čtyřiadvaceti let jich Dawsyn dvacet strávila sekáním dřeva. Na rukou má znatelné mozoly. Už je to dávno, co se jí udělaly. Někdy se však praskliny mezi nimi otevřou a krvácejí, ale ona je pod drsnou kůží, která jí ruce pokrývá, necítí.

Stromy, které ještě nedosáhly zralosti, má označené vyřezaným písmenem S. S jako Sabar – iniciála jejího rodového jména. Větve jsou zatížené všudypřítomným sněhem. Borovice v tomto konkrétním háji byly vysazeny před necelými dvěma desetiletími. Všechny stromy v místním malém lesíku jsou označeny různými rodovými jmény. Pouze dva však písmenem S.

„S jako suverénní,“ žertovala kdysi její matka. „S jako silný.“

Dva stromy na dvanáct měsíců tepla.

Tvrdě o ně i lesík bojovala. Když si je sousedé přišli přivlastnit, Dawsyn se oháněla sekerou, častovala je sprostými slovy, vyhrožovala jim smrtí a kdovíčím horším. Stromy jsou její – aspoň prozatím. Navzdory vyřezanému S nebudou v bezpečí, než je pokácí, uloží a naskládá u svého domu. A tak pozvedne sekeru. Bude sekat tak dlouho, dokud každý kus nebude opravdu její.

Vítr ji řeže do tváří. Tiše vyje mezi úhledně naskládanými poleny a rozfoukává sníh, který se jako duchové snáší na lesní podloží. Na nohou ji štípe jako kamínky. Mráz není živý.

Rozmáchne se sekerou, nechá se strhnout gravitací a vahou svého těla a znovu, znovu a znovu štípe dřevo. Je to rytmus, který jí přináší klid. Bolest v rameni je jí povědomá, není však přítelem. Sekera zná její ruce a pokaždé se podvolí, poslechne příkaz a udeří tam, kam jí namíří. Znovu. Znovu.

A zatímco tělo vklouzne do rutinního rytmu, mysl bloudí ve vzpomínkách. Připomíná si babiččiny příběhy – některé jsou skutečné, většina však ne. Vzpomíná na matku a sestru a vybavuje si písničky, které si při práci zpívávaly. Brouká si je i teď, aby zahnala chlad, který se jí vkrádá podrážkami do bot.

Stromy jsou sice jenom dva, ale představují pro jediného člověka týdny práce – jediného člověka, který z rodiny Sabarů zůstal. S jako sirota. S jako samota.

Odtáhnout borovici na saních do chaty jí trvá přes hodinu, ale táhne, až jí ramena křičí bolestí. Odložená ve sněhu jí rozhodně neposlouží. Než se před zimou schová dovnitř, vytáhne z kapes odrostky, které pečlivě uřízla a zachránila.

Vezme do ruky prohnutou lopatu a prohrábne závěj až ke zmrzlé zemi. Buší do ní, dokud se půda nezmění z šedé na tmavě hnědou, a položí na ni jednu ze sazenic, aby jí zahrabala kořeny. Druhou sazeničku zasadí o deset kroků dál a pošeptá jí povzbudivá slova. Vzhlédne k nebi a modlí se, aby jí jednou přinesla dřevo a teplo, pokud se toho dne dožije.

Musí si připravit jídlo, ale když konečně dorazí do bezpečí svého skrovného srubu, raději si uklidí nářadí. Dnes večer její tělo jídlo odmítá; raději bude vyřezávat. Z jednoho kusu borovice vyrobí stůl. Zabere jí to několik dní, během nichž ji čekají další práce, ale to nevadí. Dovednost vyřezat strom do libovolného tvaru jí předal otec. Stejně jako štípání dřeva má svou pravidelnost, jen je jemnější. Spíše plyne než pulzuje. Umožňuje mysli znovu se vydat po řece vzpomínek za dávno ztracenou rodinou. Zatímco krb jí neumí tělo zahřát úplně, vlastní nitro ano. Kdysi se naučila to nejdůležitější: zahřát se tím, že ošálí vlastní mysl. A tak řeže a seká, vzpomíná a bojuje s mrazem, protože někdy, když ji zima nabádá, aby se vrhla do ohně, ponořila se do vroucí vody, uvelebila se mezi těly mrtvých, si přeje ji poslechnout.

Ale ne dnes. Dnes zůstává v chladu. Mráz není živý.

KAPITOLA DRUHÁ

Svítá a Dawsyn dosud neusnula.

Vyřezávala a vyřezávala, až jí mozoly krvácely. Teď v jejím srubu stojí malý kuchyňský stolek, zcela hotový. Zamíří ke krbu a uchopí litinovou mísu, která se zahřívá na ohni. Ponoří do ní roztřesené ruce, voda je horká, ale ne příliš.

Pozoruje, jak voda zakalená krví víří ve spirálkách, a úlevou vydechne. Zkušenými prsty vytahuje třísky jednu po druhé. Je to její rituál. Tiše si pro sebe zpívá píseň, kterou měla ráda její babička.

Svou duši si střež a chraň,

kosti si zlam, pak uzdravit je nech,

neb opustí-li tě vlastní dech,

už nezaplatíš žádnou daň.

Oči ti těžknou, sen přichází,

rty nehýbou se, mlčí;

smutek ztrácí se ti z očí,

a duše tvá ráj v smrti nachází.

Morbidní píseň, přesto lepší než ticho. Srub, který jí teď patří, býval kdysi plný života a zvuků, až jí to vadívalo. Teď jí však ten lomoz chybí. Poznala moc ticha, jež bývá předzvěstí strachu. Značí nepřítomnost společnosti. Je to okamžik před tím, než vás netvor uchopí do spárů. Nesnáší ticho.

A jak tichá je dnes Římsa. Za dveřmi neslyší žádné hlasy. Domov je jí vězením, jež nepotřebuje vysoké zdi a řetězy. Byly by tu zbytečné. Dawsyn se narodila na této hoře, na Římse, tak blízko oblohy, že nikdy nespatřila zem.

Římsa není nic víc než sráz, plochý výběžek na úbočí hory. Rukojmí, kteří tam žijí, ji nikdy neopouštějí, protože se celá nachází na okraji hluboké Propasti, která horu rozděluje na dvě části. Propast je natolik hluboká, že není možné spatřit dno. Její okraje jsou stejně smrtonosné jako hlubina samotná. Její kamarád Klaus se jednou sehnul pro spadlou větev a sklouzl několik metrů k ústí Propasti... a pak se zřítil dolů. Hlídej si Propast. Nestál blízko okraje; ten je však pokrytý ledem a představuje past pro každého, kdo se odváží ke srázu přiblížit.

Lidé z Římsy tvrdí, že Propast je prokletá.

Dawsyn tvrdí, že to lidé jsou prokletí.

Vesničané se od Propasti drží co nejdál, to však o ničem nevypovídá. Kolem osady není nic než svislá horská stěna. Obsidiánová skála sama o sobě představuje nepřekonatelnou stěnu. Zbývající prostor tvoří několik hektarů, které živí nevelký háj borovic a jedlí. Dost pro přežití drobné zvěře. Dost na to, aby si vesničané postavili přístřešky ze stromů, které pokácejí. Druh kdysi rozšířený po celém světě se dnes smrskl na drobný bod na mapě, který nedokáže opustit. A přesto je to ta lepší alternativa. Lepší být uvězněný jako krysa tady, na ledovém šelfu, než aby je pohltila Propast – či ještě hůř... aby byli uneseni na druhou stranu.

Dawsyn si znovu zašněruje boty a přes rozedřené ruce si navlékne stále vlhké rukavice. Přitáhne si plášť, odnese saně ke dveřím a vyrazí ven. Popadne svůj nově vytesaný stůl a přetáhne ho přes práh. Odnese ho do srubu o kousek dál podél skalní stěny, kde ho vděčně přijmou.

Tady, tak blízko Tváře – té nekonečné stěny černé skály, která ční k oblakům a ještě dál –, jí sníh nohy nepohltí. Od stěny se táhne Římsa, pomalu se svažuje a pak prudce spadá do průrvy napříč světem, jako obr naklánějící si talíř k ústům.

V teplejších měsících, kdy sníh poněkud roztaje, se Tvář mění v zrcadlo. Ledový, třpytivý vodopád. Odraz hlubin propasti. Jestli má tahle bohem zapomenutá hora nějaký vrchol, Dawsyn ho nikdy nespatřila. Někdy přemítá, jak vysoko se Římsa nachází. V polovině hory? Ve třetině? Níž? Nejspíš to nikdo neví a shora nikdy nepadá nic než sníh a břečka. Žádné kameny, žádné laviny, žádné nápovědy.

Roční období jim stále nepřeje, a tak Tvář zůstává zastřená. Cesta, jíž se vydává, je prázdná – to je vzácnost. Je to nejbezpečnější cesta mezi sruby, nejvzdálenější místo od Propasti, proto tudy chodí lidé nejčastěji. Kvílení větru však vesničany varovalo. Dnešek je třeba strávit v blízkosti ohně, dokud vánice nepřijde a zase neodejde. Dawsyn myslela na jiné věci. Nenaslouchala větru, když vycházela ven.

Přes drkotající zuby zakleje. Dotáhne sáně ke dveřím sousedního srubu a jednou do nich udeří pěstí. Námaha z krátké cesty jí rve plíce. Spatří, jak mezi dřevěnými lištami vykukují oči. Dveře se otevřou.

„Co tady sakra děláš, Dawsyn?“

Zamračí se, ale celá se třese a hněvivý výraz neudrží dlouho. „Chystám se na piknik. Přidáš se?“

„Pojď dovnitř,“ zabručí Hector. Teprve pak si všimne stolu, který táhne. „Tos vyrobila ty?“

Dawsyn se v odpověď protlačí kolem něj a hrne se k jeho krbu. „Můžeš si ho přinést sám.“

Poslechne ji a nasune stůl bokem dveřmi do srubu, kde ho zase srovná.

Dawsyn si Hectora prohlíží, zatímco si stahuje rukavice. Vypadá pohuble – nebo spíš hubeněji než obvykle. Na Římse není nikdo, kdo by vypadal dobře živený. Špinavé blonďaté vlasy, neuměle ostříhané, mu schlíple visí. Hector je skoro stejně starý jako Dawsyn, plus minus rok. Chata patří jemu a jeho matce, kterou ale nikde nevidí.

„Máma onemocněla?“ zeptá se opatrně.

Není nijak neobvyklé, že jeden den tu člen rodiny je a druhý ne.

„Ne, vede se jí dobře,“ opáčí Hector a rukou pohladí povrch stolu. „Včera večer byla na návštěvě u Rothových a musela tam zůstat, když přišla vánice. Tentokrát to bylo nečekané. Obávám se, že bude muset zůstat ještě den.“ Skutečně vypadá, že se o ni obává. Jeho oči prozrazují, že se trápí, a znovu a znovu těkají ke dveřím chaty.

Dawsyn ví, že se nebojí o matčino blaho – u Rothů se o ni postarají –, ale za jejich pohostinnost, za jídlo, které jí dopřejí, za teplo z jejich dřeva, bude muset zaplatit, a Hector nemá nic, čím by je uspokojil. Přišel o nárok na svou borovici ve prospěch známých násilníků z Římsy a i s matkou se poslední měsíc pohybovali na tenké hranici mezi hladem a odhalením. Hector spálil jejich poslední stůl. Dawsyn tuší, že bude muset spálit i tenhle nový.

„Můžeš se na mě přestat dívat tak soucitně,“ ušklíbne se na Dawsyn a posadí se vedle ní ke krbu. „Uzavřel jsem dohodu s Polsonovými a příští sezonu jim odevzdám čtvrtinu našeho dřeva.“

Čtvrtinu? To je moc. Přesto ji musí odevzdat.

„A kolik ti dali na oplátku?“

„Dost,“ ušklíbne se. „Děkuju za ten stůl. Matce se uleví.“

Za zkřivenými rty, v ruměnci, který mu stoupá po krku, se zračí upřímná vděčnost.

Nalévá jí do hrnku vroucí vodu, zatímco venku se bouře zhoršuje. Víc už neřeknou. Jako děti si pořád jen povídali. Dawsyn hádá, že už jim došla řeč. Či spíš veselá témata. V očích se jim už netřpytí dětský úžas. Doba, kdy v sobě navzájem dokázali vyvolat zvědavost, co leží pod nimi nebo se tyčí nahoře, je už dávno pryč. Celé hodiny se dokázali trumfovat nápady, představovali si víly, které střeží lesy, čarodějnice, které ze svých sněhových nor sesílají kouzla. Studnice představivosti, z níž pili, když debatovali o podobách Propasti a o tvorech na druhé straně, už dávno vyschla. Teď je však tady, skloněná před jeho krbem, vyhřívá se v jeho teple, vychutnává si jeho společnost. Ať už mluví, nebo ne, vyplňuje tichou prázdnotu, kterou v posledních letech trpěla. Prolomí tím ledy.

Když se Hector podívá na Dawsyn, vidí v ní spojence, člověka, kterého zná a kterému rozumí lépe než komukoli jinému na Římse. Je kamarádkou, která pro něj dotáhne vlastnoručně vyrobený stůl na pokraji sněhové bouře, aniž by za to cokoli žádala. Ona je jeho přítelkyní a on je jejím přítelem; o přátele je na Římse nouze.

A o milence ještě větší, a Dawsyn ani Hector nejsou vůči touze imunní.

„Dnes budeš muset zůstat na noc. Vánice by tě shodila do Propasti, jestli teď vyjdeš ven,“ připomene jí.

„Já vím,“ přikývne Dawsyn.

„Mám podezření, že sis to tak naplánovala.“

Možná tomu tak bylo. Možná v těch nejosamělejších nočních hodinách, když vyřezávala, podvědomě spřádala plány. Navzdory tomu, jakou společnost by jí Hector mohl nabídnout, by jí za to žádná vánice nestála. Ale mezera mezi dneškem a posledním kontaktem s jiným člověkem byla příliš dlouhá, zanechala v ní prázdnotu.

Ještě několik okamžiků oba beze slova sedí, zatímco Dawsyn usrkává ze svého poháru, pak vstane, vyzuje si boty a odloží kabát.

Bez průtahů mu usedne do klína.

Ví, že ji čekal, čekal na ni. Chytne ji kolem pasu a políbí se.

Hector nikdy s ničím neotálel. Jazykem jí klouže po spodním rtu, zatímco rukama nadzvedává lemy vrstev jejího oblečení. Vyhrne jí je nad hlavu, odhodí a ihned se rukama vrátí k jejímu tělu.

Dawsyn ho zatahá za šňůrku kalhot a uvolní je, zatímco jí noří ústa mezi ňadra. Oba vstanou. Hector ji opře o lůžko, strhne zbylé oblečení, pak se k ní přitiskne tělem a vnikne do ní.

Dawsyn a Hector nikdy nepoznali lásku jinak než ve spěchu. Vždycky existovala povinnost, kterou museli splnit; člověk, který je mohl vyrušit. Dnes, kdy jim sníh a vítr buší do dveří, však není nutné pospíchat, přesto spěchají. Jejich spojení je víc výsledkem potřeby než skutečné touhy či přání. Zmírňuje bolest.

Hector znovu a znovu proniká do Dawsynina nejteplejšího nitra. Sykne, kdykoli cítí, jak se kolem něj její tělo svírá, a sladí s ním přírazy. Zvedá boky, aby se srovnala s jeho rytmem, a pak se mu poddá. Rty jí klouže po hrdle a Dawsyn sténá, tep se jí zrychluje a břicho zahřívá. V nitru jí vzplane jiskra. Zatímco on zrychluje, ona se mění v plamen, který náhle a jasně vzplane a pak stejně rychle zhasne. Přichází a zase mizí.

Hector ji brzy následuje, sténá jí rozkoší do pokožky krku a boky mu trnou v křeči uvolnění. Společně se zhroutí na podlahu.

V následujícím okamžiku mezi nimi nepanuje žádná něha – nikdy tam není. Ani žádné rozpaky. Svůj tanec mají skvěle nacvičený.

Hectorův nahý bok spočívá vedle ní, oba hrudníky se pohybují v témže rytmu. Brzy se obléknou a budou se chovat, jako by mezi nimi nebylo nic víc než přátelství.

Ale dnes není potřeba spěchat.

Prohlíží si ji celou, od ramene přes boky až k nohám, a pak vzhlédne ke stropu. Vypadá... jako by se díval do vlastního nitra.

„Je to rok, co otce unesli za Propast,“ pronese nakonec a hlas se mu zadrhne.

Dawsyn se sevře žaludek. Samozřejmě. Mělo jí to dojít. První rok je vždycky nejtěžší. „Je mi to líto,“ odpoví.

Hector se zvedne a posbírá si oblečení. „To je v pořádku,“ zamumlá.

Dawsyn ho ostražitě pozoruje.

„Zajímalo by mě, za jakého blázna by mě otec považoval, že jsem kvůli těm pitomcům přišel o borovici.“

Těmi pitomci míní Levisonovy, bratry a jejich rodiny, smečku divokých vlků. Hector jí vyprávěl o dni, kdy přišel o svůj příděl stromů, o tom, jak mu Levisonové přiložili nůž ke krku a označili jeho borovici svým písmenem.

Dawsyn se chtěla vydat k jejich srubu a zapálit jej, ale Hector s tím nesouhlasil.

„Ne, nepovažoval by tě za blázna. Jen blázen by položil život za pár stromů,“ uklidňuje ho Dawsyn. Myslí to upřímně.

„A přesto,“ začne Hector rozdělávat v krbu oheň, „jsem tady a spoléhám se, že mi sousedé poskytnou dřevo a nábytek.“ Sklesle se rozhlédne po srubu a pak zavře oči, neschopen unést svůj osud.

Dawsyn vstane, oblečení ponechá na zemi a zatne ruce v pěsti. Přejde k němu. Silou ho udeří do hrudi. „Přestaň s tím. Sebelítost ti nijak nepomůže!“

Neodpovídá. Dawsyn pozoruje, jak zírá do plamenů, oči se mu zalesknou a pak zvlhnou. Ukápne mu slza, která krátce stéká do strniště.

Natáhne k ní ruce. Dawsyn je přijme a Hector ji obejme a přitáhne k sobě. Ňadry se mu přitiskne na hruď, Hector jí zaboří hlavu do černých vlasů. Dá se do pláče.

Ten, kdo by se díval dovnitř, by je mohl považovat za milence – nahá dívka svírá plačícího muže. Pravda je taková, že jsou jen dvěma odstíny téže samoty, přátelé se společným údělem, kteří se navzájem podporují v bouři.

Dawsyn ho hladí po vlasech a druhou rukou ho drží kolem pasu, dokud tlumené vzlyky neutichnou, dokud Hector nezvedne hlavu a rukou si nepřejede uplakanou tvář.

„Měla bych se obléknout,“ pronese Dawsyn opatrně a otře mu mokrý obličej.

Hector přikývne, oči má však opět prázdné a Dawsyn si je jistá, že stále vzpomíná na svého otce v den, kdy ho unesli. Sama dobře ví, jak se vzpomínka může proměnit v přízrak.

Za Propastí žijí netvoři. Titíž, kteří před mnoha lety zahnali lidi na Římsu. Jejich strážci. Jejich dozorci. Vládci jejich osudu.

Glaciané.

Obrovská bělokřídlá stvoření shazují na Římsu zásoby, skromné příděly. To však není jediná příležitost, kdy přicházejí.

Obyvatelé Římsy tomu říkají Den výběru. Morbidní, vynucený obřad. Soudný den.

Prvního dne každého ročního období se vesničané shromáždí na svých verandách a vyčkávají. Čekají, než si z druhé strany Propasti přiletí Glaciané pro to, co je jejich.

Je zvykem, že hlava každé domácnosti předstoupí několik kroků před svou rodinu a nabídne se namísto ostatních. Sezonu co sezonu vesničané sledují oblohu, zda se nad stromy nevznese hrstka Glacianů s roztaženými žilnatými křídly. Krouží na obloze jako hejno v děsivé předehře a pak se snesou. Lidé se jich děsí, ale úkryt nehledají. Ukrýváním nic nezískají. Domácnosti, které se neodváží vyjít, nikdy nezůstanou bez povšimnutí; Glaciané vyrazí dveře srubů, vlastníma nohama rozdrtí střechy a odvlečou jejich obyvatele přes Propast... všechny.

A tak vesničané obětují jednoho a ostatní ušetří. Glaciané se na kořist vrhnou. Spáry si náhodně vyberou jednoho vesničana, popadnou ho za ramena a vynesou vzhůru. Zmizí v mracích a už se nevrátí.

Lidé vesměs věří, že oběti jsou sežrány. Zda je bestie skutečně pozřou, či nikoli, nikdy nikdo nepotvrdil. Dawsyn viděla své sousedy, jak je Glaciané rozmačkali, porazili na zem či podrápali, ale nikdy je žádný nekousl. Nikdy se z nich také nestala potrava. Domnívá se však, že se snaží ze všech sil lidi pochytat a uvěznit. Potřebují je – jako člověk potřebuje zasít semena, starat se o zahradu, sklízet úrodu. Glaciané nepřicházejí, aby je vyhladili. Nahnali lidi sem, na svá pole, a přicházejí shromáždit dobytek na porážku.

Dawsyn si vzpomíná na den přede dvěma roky, kdy naposledy nad lidským stádem prolétl zářivě bílý Glacian, vrhl se ke Tváři a Hectorově srubu. Vybavuje si, jak jeho otec stál na otevřeném prostranství. Slyšela nářek lidí, který se rozléhal po celé Římse, když se mu drápy zabodly do masa a sevřely kosti. Ale Hectorův otec nevydal jedinou hlásku. Tvář se mu zkřivila bolestí, než však stačil vykřiknout, byl pryč. V jednu chvíli tu stál a vzápětí se proměnil ve vzdálenou skvrnu na obloze.

Než Hectorova otce unesli, uplynulo přes deset let od chvíle, kdy naposledy jeho rodina obětovala některého ze svých členů. Hector i jeho matka tvrdili, že se to dalo čekat, otcovu ztrátu však vnímali jako zanícenou ránu. Dawsyn dobře ví, že podobné nezhojené jizvy mohou zůstat nepovšimnuty, ale pomalu, pozvolna se zvětšují, mění se a pak svého hostitele uchvátí, když nic netuší.

„Další Výběr nastane za týden ode dneška,“ poznamená Hector.

Nastoupí na otcovo místo, připravený zmizet v oblacích, aby ušetřil svou matku.

A Dawsyn bude opět stát před vlastním srubem jako zástupkyně své domácnosti – její jediný člen –, jako tomu bylo posledních sedm let.

Včera v noci ji napadlo, jako na konci každé sezony – vyčerpá při příštím výběru své štěstí? Sedm let, čtrnáct Výběrů, a ona všechny přežila bez úhony. Nakonec, jak předpokládá, její štěstí vyprchá.

„Nabídka stále platí,“ přeruší jí Hector úvahy. „Můžeš stát za mnou, v naší domácnosti.“

To by ale nezvládla. Nedokáže opustit chatu Sabarových – dívčí doupě – a nechat Hectora, aby se obětoval místo ní.

Usměje se na něj.

„Jestli chceš ženu, můžeš mě prostě požádat.“

Hector se na ni zamračí. „Kdybych to udělal, už nikdy bych nepoznal ani den klidu.“

„Možná ne,“ pokrčí Dawsyn rameny, „ale aspoň bys měl někoho, kdo by ti hlídal stromy. Na Římse se šeptá, že máš problémy s obranou těch svých.“

Hector se usměje. „To bolí.“

Zamíří ke spižírně, vezme dvě hrušky a jednu jí podá. Zdá se, že během Shozu získal víc než ona.

„Nikdy by sis mě nevzala, Dawsyn. Kdybych si myslel, že bys chtěla, možná bych tě přece jen o ruku požádal, klid neklid. Bylo by to lepší než vědět, že tě nechávám samotnou ve tvém srubu.“

„Nenecháváš mě nikde samotnou,“ odvětí Dawsyn a zakousne se do hrušky. „Já si svou samotu zvolila.“

„Víš, co by mě zajímalo?“ zamyslí se Hector, aniž by okusil svou hrušku. „Zajímalo by mě, jestli si náhodou nepřeješ být vybrána.“

Dawsyn ustrne, ústa pootevřená. Myslí na noci, kdy nemůže spát, na dny nekonečné práce, které ji přibližují dalšímu Výběru, a vše halí strach. Myslí na ticho ve svém srubu. Samotnou ji napadne, jestli si snad opravdu nepřeje, aby to čekání skončilo.

Možná je unavená.

Možná existují horší věci než smrt.

To odpoledne se Dawsyn poddá spánku a denní světlo zahalí mrazivá bouře. Hector a Dawsyn leží na oddělených lůžkách a ona se utěšuje tichými zvuky jeho dechu – malým kouskem společnosti. Než jí spadnou víčka a mysl se vzdálí, pomyslí na Glacianovy drápy pronikající kůží a přemýšlí, jestli by ta bolest byla opravdu tak hrozná.

KAPITOLA TŘETÍ

Žena, která ji vychovávala, přezdívala jejich srubu „dívčí doupě“, jedinému místu na Římse, kde nehrozilo nebezpečí jen od špatného počasí či Propasti. Nebo z nedostatku jídla. Mimo to všechno tu byla ještě hrozba v podobě mužů a minimum místa, kam by žena mohla utéct.

Dawsyn si uvědomuje, že když žily tak, jak žily – v domácnosti, kterou chránily pouhé dvě ženy –, mohly se stát snadným cílem. Ale její matka spávala každou noc na posteli u dveří, pod polštářem nabroušený řezbářský nůž a všichni vesničané to věděli. Někteří se to dozvěděli, až když jim jej přitiskla na hrdlo. Dawsyn neví kdy, ale nakonec muži přestali k jejich prahu přicházet.

Kdysi dávno s nimi žil i otec. Muž, který tuto chatu postavil a živil je. Teď leží kdesi na dně Propasti na hromadě těch, kteří do ní spadli před ním, pohřben pod všemi, kteří spadli na něj. S kýmsi se kdysi porval příliš blízko okraje. A tak jeho žena Briar ovdověla s dítětem v lůně.

Dawsyn vzpomíná, jak Briar s obrovským břichem vstoupila do srubu.

„Vzala si ho,“ zamumlala pro sebe a pro nikoho.

Trvalo několik okamžiků, než ostatním došlo, že má na mysli Propast.

„Je opravdu pryč?“ zeptala se Valma, Dawsynina babička.

Briar padla na kolena na dřevěnou podlahu a přikývla, ale nezlomila se.

Tehdy ne.

V noci Dawsyn budily zvuky tichého vzlykání, ale za denního světla se žena nikdy nezhroutila. Od toho dne obklopila jejich dívčí doupě vrstva oceli.

Briar vychovávala své děti, střežila je před mrazem, hlídala si Propast a nikdy nepustila vetřelce dál než na zápraží.

Dawsyn přitiskne zrůžovělé ruce na suchou utěrku u umyvadla a rozhlédne se po srubu. Tady její mladší sestra Maya pobíhala dokola, spíš křičela, než mluvila, její rozpuštěné černé vlasy připomínaly ptačí hnízdo. Nad ohněm stále bublal hrnec s vodou, babička sedávala na posteli u zdi a spravovala oblečení a z jejích úst k Mayiným hluchým uším proudilo zbytečné okřikování. Nakonec Briar požádala Dawsyn, aby vzala sestru ven a nechala ji se vyřádit tam. Jak Dawsyn tuhle povinnost nenáviděla! Nerada si šněrovala boty, oblékala kabát a vzdalovala se od teplého krbu. Sestra prosila, aby si s ní hrála a utíkala pryč, když ji Dawsyn zavolala. Obočí jí začínala namrzat; proklínala Briar, že ji den co den posílá s Mayou ven.

Ale stejně jako okolní borovice rostly i Maya a Dawsyn a hry se pro ni stávaly snesitelnějšími, méně vyčerpávajícími. Když bylo Dawsyn patnáct, babička podlehla tomu mizernému kašli, který ji sužoval už rok, a ze čtyř žen se staly tři.

I bez babičky se dívčímu doupěti v následujících letech dařilo dobře. Briar chránila Dawsyn a Mayu, hřála je a živila. Jako zázrakem přežily každý Výběr bez úhony. Dawsyn připadalo, že máma polevila v ostražitosti. Za šestnáct let jejího života se ani jednou nestalo, že by se její rodina zmenšila kvůli Glacianům.

Štěstí jim ale nepřálo.

Na předělu ročních období se lidé z Římsy shlukli přede dveřmi svých domů, vítr ohlašoval příchod krutých měsíců. Dawsyn se pevně držela Mayi, plášť, kterým byla zahalená, byl potrhaný a o dvě čísla větší. Patřil babičce. Deset kroků před nimi stála Briar s tváří obrácenou k nebi, ramena shrbená, nůž schovaný za zády.

„Tentokrát by ji mohli vzít,“ šeptla Maya Dawsyn tiše, vyděšeně.

„Nevezmou.“

„Mohli by... Nejsem dítě. Nemusíš mi lhát.“ Zamračila se a očima odháněla drobné sněhové závěje.

Dawsyn na to neřekla nic.

„Jestli je vybraná, musíme ji bránit.“

Dawsyn se otočila k sestře.

„Nebuď hloupá. Zabijí tě.“

Měla to tušit. Měla vědět, že Maya, která nikdy neposlouchala, co se jí říká, se nezmění, když dojde na lámání chleba.

Glaciané přilétli.

Kroužili nad nimi, vůči bouřím imunní. Než Dawsyn stačila odvrátit tvář, udeřil ji do obličeje poryv a přivřela oči; pálil ji štiplavý mráz. Cítila, jak jí zpod ruky mizí Mayina paže. Otevřela oči a zjistila, že je sestra pryč. Maya bojovala s větrem, který se ji snažil odhodit zpět do zákrutu Tváře, a prodírala se k jejich matce. Dawsyn vykřikla, ale vítr ji přehlušil.

Glaciané se snesli dolů.

Dawsyn se rozzuřeně vrhla k mámě a sestře. Boty se jí bořily do závějí, sníh se na ně nabaloval a tížil ji. Znovu a znovu křičela, nohy kráčely jen pomalu, samotné nebe jí kvílelo v uších.

Další vytí, méně povědomé. Briar padla do sněhu, když do ní Maya narazila. Drápy kolosálního bledého Glaciana se zabořily Maye do útlých ramenou. Poslední pohled na sestřiny vlající černé vlasy, vyděšenou tvář, na krev, která jí potřísnila krk. Vznesla se do nebe a byla pryč.

Uběhlo už osm let.

Dawsyn se probudí ve svém srubu za Briarina přízračného křiku. Horečnatý sen jí zanechal na kůži vrstvu potu. Vlasy jí kloužou po pozůstatcích další neklidné noci.

Povzdechne si a posadí se na lůžku. Povětšinou je pro ni těžké si je vybavit. Někdy podrobnosti o své sestře zapomíná, dnešek však, jak ví, jedním z těch dnů nebude.

Slunce vychází a nedotkne se ani nejvyšších špiček větví. Je první den nové sezony, období plodnosti. Je tepleji, i když příjemné teplo tu nenastane nikdy. Na Římse vládne nekonečná zima. Dvě roční období se liší jen sněhem a břečkou, ledem a plískanicí. Ale aspoň tak lze měřit ubíhající čas. Přinášejí do krajiny změnu. Znamenají, že může přežít dny bez neustálého rozdělávání ohně. Hodiny se ne vždy počítají jako součet spáleného dřeva.

Dřív než kdokoli jiný vyjde Dawsyn ven ze srubu do sněhu. Dnes nesleduje křivku Tváře. Vydává se po pozvolném svahu Římsy dolů přes zalesněný háj. Světlo se jí snaží dosáhnout na ramena, ale nedaří se mu to. Štěbetání ptáků a zvuky drobných zvířat tichnou, jak prochází kolem. Brzy se vynoří na druhé straně.

Tam se nachází Propast, průrva napříč světem. Rozprostírá se před ní oběma směry, pouhých dvacet kroků daleko. Vítr, který ji k ní popohání, je klidný, pouhé šťouchnutí, jemuž se lze snadno ubránit. Tak odlišné ode dne, kdy byla vybrána Maya, tak podobné dni, kdy ji opustila Briar.

Briar, s ocelovou páteří, která nezakolísala při skonu vlastní matky ani manžela, bez Mayi rychle sešla.

Dawsyn se domnívala, že srdce může puknout jen natolik, že se roztříští. Nebo to možná bylo dáno povahou předchozích úmrtí. Její manžel zemřel na následky tragické nehody, matka na běžnou plicní chorobu. Ale Maya se za Briar obětovala. Život dlouhý pouhých deset let by se neměl vyměnit za čtyřicet let utrpení.

A tak se Briar zhroutila. Páteř, kdysi tak rovná, se zkroutila. Stal se z ní stín, který sice dokázal štípat dříví, vařit vodu a spravovat oblečení, ale nezvládl mluvit, neuměl se smát. Prvních několik měsíců po Výběru Briar celé dny spala, pak naopak nespala vůbec. Jen zírala. Bože, ten pohled. Co viděla, Dawsyn neví. Ať už to bylo cokoli, její tvář se v tom znovu a znovu ztrácela.

Následující rok Dawsyn sledovala, jak se Briar scvrkává, a navzdory všemu hledala známky, že se věci obracejí k lepšímu. Záblesk v Briařiných očích znamenal, že zítřek bude snazší. Spánek bez nočních můr zvěstoval, že se situace obrací. Drobné úsměvy napovídaly, že si Briar konečně začíná odpouštět.

A přišlo ráno, kdy to byla Briar, kdo Dawsyn probudil, stejně jako kdysi. Den Výběru. Na stole už čekal čaj. Oheň byl rozdělán a planul. Briar, kdysi tak krásná, otočila sešlou, vrásčitou tvář k oknu.

„Dnes je klid,“ pronesla k Dawsyn. „Napadlo mě, že bychom se mohly společně projít.“

Dawsyn se tedy zachumlala do kabátu a následovala Briar do slabého slunečního světla.

Přemýšlela, jestli nastal onen den, kdy se k ní matka – vládkyně doupěte – vrátí.

Prošly lesem a vyšly na druhou stranu, ruku v ruce, a když si Dawsyn zanadávala na Glaciany, Briar zaklonila hlavu a zasmála se.

„Jsi mnohem odvážnější než já, drahoušku,“ pronesla a políbila jí ruku.

Seděly před ledovým okrajem, jak to Dawsyn dělala každý Den výběru. Briar jí vyprávěla zkazky o své babičce. Přidala příběhy z jejího dětství a nakonec promluvila i o Maye.

„Nikdy mě neposlouchala,“ zašeptala Briar a zírala kamsi od dáli.

„Ne, neposlouchala.“

Briar maličko zavrtěla hlavou a pak se na Dawsyn usmála. „Na druhou stranu, ty jsi přežila, drahoušku. Znovu a znovu mi ukazuješ sílu, kterou jsem sama nikdy neměla. Přežiješ. Nikdy jsem o tom nepochybovala.“

Dawsyn se zamračila. „Mám skvělou učitelku.“

Briar se znovu uchechtla. „Tím si nejsem tak jistá.“

„Dělalas, cos mohla.“

Briařin úsměv se změnil ve smutný úšklebek. „Tím si taky nejsem jistá. Ale vím, že tě miluju a že jsem milovala tvou sestru. Přinejmenším v tom jsem neselhala.“ Tvář natočila k Propasti, zavřela oči a zhluboka dýchala. „Chybí mi... a jsem unavená.“

Dawsyn přikývla. Ten pocit dobře znala, a když se na Briar zadívala, připadalo jí, že matku nikdy neviděla unavenější.

Briar jí rukou prohrábla vlasy. Popraskané rty jednou a pak dvakrát přitiskla Dawsyn na čelo. „Budeš lepší,“ řekla klidně. „Mráz není živý, ale ty ano.“

Dawsyn se zadívala Briar do očí a sledovala, jak se zavírají. Matčina ruka jí sjela z tváře a pak se Briar odrazila.

Zády se opřela o led, sklouzla dolů a přes okraj.

Vlastní hybnost ji na okamžik pozastavila ve chvíli, kdy se jí vlasy ve vzduchu rozlétly a ruce zamávaly.

A pak zmizela. Stejně jako ostatní před ní.

A Dawsyn byla jediná, kdo zůstal.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Ještě krok a Dawsyniny podpatky narazí na led a ona sklouzne do té zející černé tlamy.

Začátek každého ročního období ji přivádí sem, na okraj Propasti, odkud vidí Glacijské království – nazývané též Glacie – na druhé straně. Pokud se někdo odváží na okraj propasti, jako to ona sama dělá teď, uvidí věže a hlásky hradu a střechy menších budov, které leží v jeho stínu. Země tam není o nic shovívavější, ale svahy za Glacií ustupují lesům, údolím a všemu ostatnímu. Zatímco ti, kdo žijí na Římse, jsou tu uvězněni, Glacie shlíží na svět pod sebou. Zdá se však, že netvoři své království ve sněhu neopouštějí. Glacianům se lépe daří v mrazu. Očividně nemají zájem vyhledávat teplejší oblasti.

Obyvatelé Římsy si po generace vyprávějí příběhy o útocích, které je sem přivedly. Dole v údolí, kde kdysi žili vesničané, byly jejich domy do základů vypáleny, rozdrceny vahou mocných glacianských hord. Lidé byli povražděni nebo zajati, uneseni na horu či výš, a pak přeneseni přes Propast na křídlech glacijských bestií. Tam byli svrženi do sněhu a ledu tohoto výstupku, kde dlí doposud. Glacianům stačí k přežití dvě věci – zima a lidé.

Kéž by lidem stačilo tak málo. Kdyby pravidelně nevyžadovali tolik potravy, život by byl jednodušší. Dawsyn hru na kdyby hraje často. Představuje si, jak by jí jediný detail změnil život. Kdyby nepotřebovala teplo... kdyby měla kůži ze železa... kdyby oheň nepotřeboval dřevo... kdyby vyhráli tu bitvu před mnoha lety... kdyby se jim podařilo uniknout z téhle zatracené hory.

Dětinské úvahy – a navíc zbytečné. Propast se nedá ani obejít ani přejít. Žádný způsob, jak dosáhnout světa pod vámi, který by vás nezabil, neexistuje. Dawsyn se narodila na Římse a jiný svět nezná, babička jí ale vyprávěla příběhy o zelených pláních a širých polích, o půdě, která se vám v dlaních sype, kde vánice nakonec ustoupí měsícům tepla. Dawsyn se nenarodila, aby cokoli z toho poznala nebo se toho dotkla. Narodila se, aby se vyhýbala mrazu, aby si dávala pozor na Propast.

Pozoruje mlhavé obrysy Glacie a připravuje se na den, kdy ji tam nakonec odvedou. Pokaždé ji napadne, jestli by neměla následovat matku na led a nechat jej, aby jí dopřál rychlejší smrt. Bylo by to lepší než umrznout, příjemnější než zemřít hlady, méně bolestivé než být pozřena.

Přesto to neudělá. Není si jistá, jestli je to strachem, hloupostí či tvrdohlavostí. Místo toho vyšle do Propasti modlitbu za své rodiče. Pak vypustí jednu do nebe za sestru a babičku. Odvrátí se od ledovcové krajiny, dává si pozor na Propast a zamíří zpět k linii lesa.

Dolehne k ní křupání bot na sněhu. Ozve se tichý smích. Není Hectorův – vřelý a unavený. Je to zvuk nebezpečí, zvuk, který předchází hrozbě.

Zpod příkrovu stínů vstoupí na cestu muž. „Sabar?“ olízne si rty jako vlk. „Jak zvláštní místo pro osamělou dívku.“ Pohlédne jí významně přes rameno k Propasti. „Nebo možná ne tak neobvyklé. Každopádně ne pro tvou rodinu.“

„Potřebuješ něco, Redmonde?“ povzdechne si.

„Potřebuju toho spoustu. Ty mi toho moc dát nemůžeš, děvče,“ ušklíbne se.

Josiah Redmond, malý a šlachovitý, s rameny širokými, aby vyplnila prostor mezi kmeny stromů. Přesto nikdy nevyvážila plochu odstávajících uší ani délku zahnutého nosu. Rudě zbarvené vousy mu sahají až k mohutné hrudi. Zuby, které mu v nenávistných starých ústech zbývají, má polámané – důsledek téměř neustálých rvaček. Dokonce i Briar měla pár z těch mezer na svědomí.

„Je tu jen jedna věc, kterou bys mi mohla nabídnout,“ pokračuje.

Dawsyn nakloní hlavu. „Opravdu nevěřím, že máš v úmyslu čekat na mou nabídku, ale pokud ano, načekáš se dlouho.“

„No tak pojď,“ zašklebí se Redmond a vykročí k ní. „Nechovej se přede mnou tak cudně. Vím, že chodíváš k Hectorovi.“

Dawsyn si dá jednu ruku za záda. Druhou si podrážděně promne obličej. S muži je to pořád stejné, jsou jako zvířata v kleci. Když přijdou do říje, mlátí hlavou a řádí jako býci, ani kapku krve si nenechají na mozek, všechno jde do rozkroku.

Dnes nemá chuť na dobročinnost.

„Když ses mi naposledy pokoušel ukrást počestnost, odpadl jsi po chvilce, Redmonde. Jsi si jistý, že to chceš zkusit znovu?“

Redmond zpoza opasku vyloví kuchací nůž. Pokrčí rameny a zadívá se jí do očí. „Je Den výběru, Sabar. Náš poslední den na téhle zasrané skále bysme měli strávit svýma zálibama. Kdo ví, co přinese soumrak?“

Inu, budiž.

Zapře se a sleduje, jak Redmond kolem ní začíná kroužit. V boji je předvídatelný, vždycky dává přednost bokům a zádům, je to zbabělec.

„Jednou jsem si vzal tvou matku. Řekla ti to někdy? Taková kráska to byla. Buď byla příliš hodná, nebo nenasytná děvka, že mi nabídla svoje tělo,“ zasměje se.

Další fakt nedospělá taktika – rozčílit ji, aby udělala chybu.

Už je skoro u ní a ona zatím neudělala ani krok. Podle dupání jeho bot a pachu pozná, kde se nachází. Nechá ho přistoupit blíž, vyčkává, a když k ní vyrazí, uhne.

Ruka za zády třímá sekeru. Dawsyn se předkloní, když Redmondova paže vystřelí a hodlá jí sevřít krk. Nakopne ho; rozmáchne se a topůrkem jej tvrdě udeří do spánku.

Redmond padá.

Sténá, napůl v bezvědomí, opilecky se natahuje po noži, který mu vypadl z ruky, stopu od něj.

„Stydím se za tebe,“ zamumlá Dawsyn a plivne do sněhu.

Udělá krok, aby si vzala nůž, a skloní se těsně k Redmondově tváři. Sleduje, jak mu krvácející oči rychle mrkají, a přiloží nůž k víčku jednoho z nich. Stříbrná špička se posléze přiblíží k zorničce.

Redmond okamžitě vystřízliví. Rty se mu chvějí.

„Nebýt té hrubé poznámky o mé matce, mohla jsem to nechat být,“ promluví k němu s ledovým klidem.

„Prosím,“ zamumlá. „Prosím.“

Dawsyn obrátí oči v sloup. „Proč se muži chovají slušně, jen když mají nůž u očí? Ještě před chvílí jsi nebyl tak ochotný.“

Oči mu strachy mžourají a pak se úplně zavřou. Čelist mu ochabne; omdlí. Jak typické.

Dawsyn předpokládá, že by ho takhle mohla nechat, ať se později probudí s bolestí hlavy a omrzlinami.

Nemůže.

„Ty podělanej zbabělče.“ Vstane, strčí nůž do kapsy a vrátí sekeru na řemen na zádech. Přiloží botu k Redmondově boku a odstrčí ho, dokud se nepřevalí. Dělá to znovu a znovu, dokud ho nedosouká na led, a s nemalým potěšením sleduje, jak Redmondovo tělo klouže a sjíždí do té velké zející tlamy světa.

Co to znamená, že nepláče ani se nehroutí? Že se cítí spokojená, bez výčitek? Netouží po zabíjení, nikdy ho nevyhledává, ono ale má tendenci samo si ji najít. Briar ji naučila, aby tomu, kdo ji ohrožuje, pokaždé zničila život.

Dawsyn si není jistá, jestli to myslela takhle.

KAPITOLA PÁTÁ

Výběr nastává za soumraku, a to je kruté. Je to den, který musí ona i vesničané strávit tak, aby co nejlépe využili svůj čas, ale aby se z něj příliš netěšili. Vždycky se události nepředvídatelně zvrhnou. Ráno se pomalu plíží a pak najednou světlo pohasne, stíny se prodlouží a nadejde čas.

Dawsyn ho tráví tím, že dělá jen drobnější práce, což se jí nepodobá.

Pokaždé se přistihne, že si skoro přeje, aby už bylo jedenáct hodin. Než ta chvíle nastane, schová si na stehně nůž. Nabroušenou a naolejovanou sekeru má připevněnou na řemeni na zádech, špička ostří jí spočívá na lopatce. Briar a babička Valma dávaly přednost nožům, ale Dawsyn vyhledává něco známějšího, byť méně praktického.

Zvedne ruku a zlehka jí mávne. Ona mu gesto oplatí a ztěžka polkne. Pak obrátí oči k nebi.

V mračné cloně se cosi objeví, vír se rozplývá.

Římsa zadrží dech jako jeden člověk. Čí nádech bude poslední?

Přilétá první Glacian, snáší se pomalým obloukem.

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ