Vydání knihy je spolufinancováno městem Jaroměř.

Copyright © Pavel Heřmánek, 2024

Cover © Lukáš Tuma, 2024

Photos © VÚA–VHA, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0205-0 (print)

ISBN 978-80-278-1488-6 (ePub)

ISBN 978-80-278-1489-3 (mobi)

ISBN 978-80-278-1490-9 (pdf)

Obsah

Dějiny jako čas proměn

Úvod

Atmosféra doby: čtyřicátá až šedesátá léta 19. století v říši Habsburků

Čtyřicátá léta 19. století: revoluční vzepětí a jeho limity v době konce starého světa

Padesátá léta 19. století: období tranzice a poslední velké politické „retardace“

Šedesátá léta 19. století: cesta k občanské společnosti a modernitě začíná

Shrnutí

Předpoklady, koncept „neudržitelnosti“ starých poměrů a věznění revolucionářů

Revoluční události pohledem převážně vojenských vyšetřovacích komisí

Smíšená vojensko-civilní vyšetřovací komise 1848

Vojenská vyšetřovací komise 1849–1854

Zvláštní vojenské vyšetřovací komise v Josefově a Hradci Králové v letech 1855–1857

Josefov, první vyšetřovací komise (1855): kauza zabavených textů

Problém tajné korespondence, textů a pašování věcí mezi vězni

Spolupráce s dohlížejícím personálem

Josefov, druhá vyšetřovací komise (1857): kauza útěku tří vězňů

Perspektiva uprchlých vězňů

Perspektiva dohlížejících a úřadů

Hradec Králové, třetí vyšetřovací komise (1855–1856): poměry, zabavené texty a pokus o útěk

Komparace 1: problémy pevnostních vězení a materiály Generálního velitelství Praha

Problém tajné korespondence a textů

Útěky a pokusy o útěk

Revolucionáři ve vězení v pevnosti Josefov

Perspektiva vězňů: co tehdy znamenalo být ve vězení?

Duo Jan Vidats a Stefan Dunyow

Jan Vidats: bývalý trestanec a jeho ne-zatloukání

Stefan Dunyow: problematický radikál u výslechu aneb „dělejte si se mnou, co chcete“

Dopisy přátelům a neutěšené rodinné poměry Dunyowů ve Vinze

Dopisy otci a Vidatsovi: bulharsky psaný unikát a jednoduchá vězeňská kryptomluva

Polský šlechtic Vincenc Novina Smaglowski

Překládající učenec a Statuta Společenství dětí Panny Marie

Polský vězeň v malé „síti“ dopisů

Učenec ve vězení a jeho systematické poznámky

Haličský Polák Alexander Wimpeller

Reflexe raného dětství: román z josefovské pevnosti Noc ve vězení

Soudní rozsudek a Sanctuarium

Celková zpráva a výslech před vyšetřovací komisí

Texty Alexandra Wimpellera: základní kontury vězeňského díla jednoho „psavce“

Vězni z Josefova jako mikro-společenství

Přirozeně lidské faktory: dopisy, vztahy, peníze a záliby

Politické, národní a náboženské faktory

Komparace 2: literatura jako barometr dobové atmosféry aneb Pellico a Sabina a také trochu Frič

Silvio Pellico

Karel Sabina

Josef Václav Frič

Závěry

Revolucionáři ve vězení a proměny státní moci

Vyšetřovací komise v Josefově a Hradci Králové: základní kontury světa politických vězňů

Typologie uvězněných revolucionářů z Josefova

Zcela na závěr: „skokové“ proměny starého v nové a revolucionáři

Prameny a literatura

Archivní prameny

Archivní prameny online

Literatura

Elektronické zdroje

Dějiny jako čas proměn

„Vše staré zmírá, časy mění se a z rozvalin zas nový život pučí.“

Friedrich Schiller

Kniha se věnuje problematice věznění převážně v pevnosti Josefov a konkrétním dějinným aktérům, přesněji řečeno malému počtu řadových revolucionářů z poloviny 19. století. Slovo „řadový“ zde znamená nikoli obecně známý a proslulý, na druhé straně nikoli marginální, ale pro revoluční činnost důležitý. Některé texty těchto řadových revolucionářů se zachovaly v podstatě náhodou až do dnešních dob. Zároveň však publikace představuje pokus do určité míry postihnout, jak fungují změny ve společnosti, respektive jak se tehdy starý svět proměnil v polovině 19. století ve svět nový, moderní.

Hlavními aktéry, jimž se věnuji, jsou dva maďarští a dva polští revolucionáři, kteří v padesátých letech 19. století skončili jako političtí vězni v českých pevnostních vězeních v Hradci Králové, a zvláště pak v Josefově. Z Josefova nebo z jiné pevnosti se revolucionáři vraceli do proměněného života v Uhrách nebo v polských zemích, jindy se přesunuli do vznikající Itálie a do Francie. Někdy také z pevnosti utekli a jejich cesty pak vedly do Anglie či Ameriky.

Další řádky přinesou zejména neradostnou perspektivu josefovské vězeňské cely. Ačkoliv lidi uvěznit lze, myšlenky nikoli. Proto jsem se, především v závěru knihy, snažil svým myšlenkám poněkud „popustit uzdu“. Proměna starého v nové ale zůstává stále otevřenou otázkou, na kterou snad ani nelze najít naprosto definitivní a zcela uspokojivou obecnou odpověď. Možné je jen tuto proměnu sledovat, konkrétně klíčovou proměnu probíhající v polovině 19. století.

Co je chvíli možné, ba pravděpodobné, se za pár let, či dokonce za pár dní, zdá naprosto nemožným a čirou utopií. A naopak – co je naprosto nepravděpodobné, se během pár let, nebo dokonce někdy během pár dní, stane skutečností. Proměny starého v nové, obecně vzato proměny jako takové, jsou často paradoxní. Velký vliv na ně má také celková atmosféra ve společnosti, jež se mění někdy velmi rychle, téměř až „skokově“. Co bylo možné, i když latentní a skryté, a s čím téměř vůbec nikdo nepočítal, najednou rychle „vyhřezne“ na povrch a rázem určuje celkový charakter doby s netušenou samozřejmostí. To, co bylo nejpravděpodobnější, se vůbec neuskuteční. Atmosféra doby možná hraje mnohem větší roli a má mnohem větší vliv na celkovou proměnu společnosti, než se nám doposud zdálo. Využil jsem velkého časového odstupu 170 let a jednu takovou proměnu této atmosféry jsem se rozhodl zpovzdálí sledovat.

* * *

Tuto knihu věnuji osobám, za jejichž pomoc, poznámky a podporu zároveň děkuji, a to především Mgr. Janu Kahudovi, Ph.D. a Mgr. Vojtěchu Kesslerovi, Ph.D. Můj vděk patří i dalším lidem: Mgr. Barboře Novákové a Ing. arch. Karlu Koutskému. Za pomoc s bulharštinou vřele děkuji Ganze Djulgerové, za překlady z maďarštiny jsem upřímně vděčný Csille Kiss. Za podnětné poznámky a podporu děkuji doc. Mgr. Jiřímu Hutečkovi, Ph.D., a rovněž prof. PhDr. Jiřímu Štaifovi, CSc. V neposlední řadě jsem velmi vděčen Mgr. Kateřině Vojkůvkové za cennou kritiku a Vendule Bazalové za její postřehy. Děkuji též městu Jaroměř za finanční podporu.

Úvod

Vnásledujících kapitolách se snažím postupovat zejména od probádaného kneprobádanému. Nejdříve nastiňuji atmosféru doby čtyřicátých až šedesátých let 19. století, surčitým shrnutím azákladním konceptem celé publikace. Pak postupuji kdalšímu tématu, kterým je problematika převážně vojenských vyšetřovacích komisí činných vrevolučním roce 1848 apoté vletech 1849–1854. Ústředním bodem je pak zejména věznění osob nečeského původu vpřípadě již zcela opomenutých zvláštních vojenských vyšetřovacích komisí včeských pevnostech Josefově aHradci Králové mezi lety 1855–1857. Tyto komise řešily chronické problémy vpevnostních věznicích, zejména pak pokusy oútěk, útěky, sepisování textů akorespondence mimo povolený rámec aspolupráci sdohlížejícím personálem. Díky těmto komisím lze studovat zabavené texty vězňů.

Je třeba si uvědomit, že tento soubor různých materiálů tvoří jen jakýsi vzorek dokumentů vztahujících se kodpůrcům režimu, již se ve velkém počtu nedobrovolně sešli včeských pevnostech. Zdůrazňuji předem, že jde omalou skupinu několika vězňů zcelkového počtu politických trestanců vJosefově. Vroce 1855 jich bylo přes 180, těch nepolitických málo přes 100. Rovněž jde jen ourčitý specifický výsek textů, kterých bylo jistě ve skutečnosti mnohem více. Komisím se jen těžko podařilo všechny texty najít azabavit. Tyto pasáže uzavírá komparace materiálů vyšetřovacích komisí sdokumenty Generálního velitelství vPraze zpřelomu čtyřicátých apadesátých let 19. století. Ty umožní vnímat problémy vpevnostních vězeních spolitickými iběžnými vězni vširším kontextu. Vprvní části knihy postupuji kromě komparace vzásadě chronologicky.

Po nastínění problematiky třech zvláštních vojenských komisí následuje charakteristika čtyř vybraných politických velezrádců maďarského apolského původu zpevnosti Josefov. Jedná se ojiž propuštěného trestance Jana Vidatse aprávě vězněného aradského advokáta Stefana Dunyowa. Tito muži spolu byli vnepovoleném kontaktu, „sešli“ se tedy vjedné kapitole. Dále se věnuji polskému šlechtici avzdělanci Vincenci Novina Smaglowskému apředevším Alexanderu Wimpellerovi, rodákovi od Sanoku vHaliči. Jde osvébytného haličského „spisovatele“ amyslitele.

Právě ktěmto čtyřem vězňům je zachováno relativně velké množství písemností, zabavených dopisů amateriálů různého charakteru arozsahu, jaký zatím velmi pravděpodobně nemá včeských poměrech obdoby. Vzásadě jde odokumenty úředního charakteru, jež se jich týkají, avdruhé řadě oautentické materiály sepsané těmito vězni: pro jejich duchovní potřebu apoučení. Dopisy atexty psali pro spoluvězně, své blízké, rodinu apřátele, nebo jen tak pro budoucí časy, což je obzvláště cenné. Po několika medailoncích těchto politických vězňů, jimž předchází určitá úvaha ověznění jako takovém, přichází analýza jejich vězeňského mikro-společenství vJosefově zhlediska určitých faktorů, jako byl vztah knárodu, knáboženství, vztahy mezi vězni navzájem, jejich záliby apod. Tím se uzavírá biograficky, tematicky astrukturně pojatá část publikace, kterou zcela na závěr završuje opět komparace.

Vtomto případě jde osrovnání dvou známých literárních děl týkajících se věznění od italského karbonáře aspisovatele Silvia Pellica ačeského libretisty, spisovatele aradikálního demokrata Karla Sabiny. Jejich díla jsou sice slavná abyla často vydávaná, širší dobový kontext a„reálnost“ jejich děl však zatím odborné veřejnosti jako by unikaly, zvláště vpřípadě Sabiny. Srovnání pamětí Mé žaláře (Le mie prigioni) aSabinových Oživených hrobů je již poněkud „na hraně“ historického přístupu kvěci, jde totiž obeletrii, atudíž značně stylizovaná díla. Ta ovšem odráží určitou realitu té které doby, konkrétně atmosféru dvacátých atřicátých let 19. století aepochu absolutismu vdobě vlády FrantiškaI. aatmosféru padesátých let 19. století, tedy realitu františko-josefínského neoabsolutismu.

Tím vhodně ilustrují základní koncept této knihy, kde atmosféra doby hraje důležitou roli, jak jsem již předeslal. Během jednotlivých kapitol lze totiž sledovat, jak to vpevnostních vězeních, apředevším vmikrosvětě Josefova vpadesátých letech 19. století, „fungovalo“. Jaké limity apřekvapující mezery věznění revolucionářů tehdy mělo. Ze všeho lze vyvodit iobecné závěry, jež lze vztáhnout kobecnělidskému údělu vdynamicky se proměňujícím světě střední Evropy.

Konkrétní postavy azcela konkrétní problémy vJosefově tedy mohou dobře odrážet iobecnou atmosféru vtehdejší společnosti ajejí celkovou přeměnu ze starého světa ve svět nový, moderní.

Atmosféra doby: čtyřicátá až šedesátá léta 19. století vříšiHabsburků

Čtyřicátá léta 19. století: revoluční vzepětí ajeho limity vdobě konce starého světa

Vnapětí se koncem čtyřicátých let 19. století ocitla doslova celá Evropa, od Francie až po Rakouské císařství sodbojnými Uhry, od německých zemí po jižní aseverní Itálii. Je to doba touhy po uplatnění, po ústavě („konštituci“), po rovnosti před zákonem aobčanských právech, po svobodě tisku bez cenzury. Doba bojů proti „tyranii“, proti starému režimu ajeho figurám, za vyhlášení demokratických republik apřirozeně doba silné touhy po národních státech. Ideálem byla tu sjednocená Itálie nebo Polsko, jinde obnovené České země vrámci rakouské federace, samostatné Uhry smaďarskou hegemonií či silné sjednocené Německo. Doba ideálů, jež naléhavě abojovně obléhaly svět vzešlý po napoleonských válkách azVídeňského kongresu, zpevněný systémem Svaté aliance Ruska, Pruska aRakouska. Zopačného hlediska vše výše zmíněné opravňovalo státní moc vládnoucích režimů, stoupenců dynastie apanovnického absolutismu zasáhnout proti „revolucionářům“, příznivcům národních hnutí aprogresivním liberálům. Habsburská dynastie byla ve střední Evropě tradičním spojovacím prvkem usilujícím ozachování co největšího počtu dřívějších pořádků. Na druhé straně iona byla nucena postupně zavádět pořádky nové. Zásadní přerod habsburské monarchie, co se týče způsobu arámce vládnutí, totiž opravdu nastal ke konci čtyřicátých let 19. století, kdy proběhla vrůzných částech říše vněkolika fázích revoluce, nebo někdy lépe řečeno pokusy oni.

Jistou předehrou revolučních událostí vcelé Evropě byla válka liberálních akonzervativních kantonů ve Švýcarské federaci v listopadu 1847, ve středoevropském prostoru pak nepokoje vKrakově vroce1846. Vlednu 1848 vřela neklidem jižní Itálie (Neapolsko). Revoluční ideály roku 1789, oživené zvláště vúnoru 1848 vPaříži při revoluci proti Ludvíku Filipovi, vprostoru Rakouského císařství narazily na specifické podmínky. Občanská společnost zde vznikala po první vlně revolučních aktivit jinak, později apozvolněji, asjistým velkým retardačním výkyvem vpadesátých letech. Je také velkou otázkou pro další bádání, nakolik reformy Josefa II. vytvořily skutečně občanskou společnost už na konci 18. století? Jeho reformní smršť představovala spíše jakousi revoluci „shora“, pokus oprůlom vzniklý ze světa osvícenských myšlenek, jenž působil jaksi latentně askončil ve víru napoleonských válek. Aktivní občanská společnost se včeském prostoru vytvářela mnohem později apostupně.[1]

Revoluční události vprostoru habsburské monarchie znamenaly zejména dramatické války za samu integritu státu ajeho další přežití pod vedením tradiční dynastie, armádních špiček, byrokracie apolicejního aparátu. Je třeba si uvědomit, že integrita dynastie astátu, jak to bylo vnímáno špičkami vládní moci, byla zásadně ohrožena především Maďary aItaly ajejich národními tužbami. Maďaři už vletech 1848–1849 sahali od původní požadované autonomie (březen 1848) až po vlastní nezávislost. Pod vedením Bátthyányho aLajose Kossutha usilovali osamostatný stát. Kdyby vroce 1849 nezasáhla po úspěšném tažení dobře organizovaných uherských povstalců carská armáda sPaskevičem aschopní rakouští velitelé (Haynau), spolupracující schorvatským bánem Josipem Jelačičem, tak by se původní Rakouské císařství velmi pravděpodobně rozpadlo. Nepříliš šťastná strategie uherských politických vůdců, kteří podcenili spojenectví slovanských obyvatel uherské části říše, aposléze kapitulace uVilágoše vlétě 1849 znamenaly tečku za tažením povstalců. Následovaly soudy, popravy, věznění čelných představitelů revoluce aemigrace Kossutha ajeho stoupenců. Touha Maďarů po prosazení vlastní státnosti asamostatnosti však rozhodně nezapadla abrzy se projevila při jednom ze zásadních selhání habsburské říše na válečném poli (1866–1867).

Neválčilo se jen vodbojných Uhrách, ale také vseverní Itálii, vBenátsku aLombardii (Milánsku), kde schopný maršál Josef Václav Radecký zRadče po počátečním stažení rakouských sil zvítězil ve slavných bitvách uCustozy (1848) aNovary (1849). Naděje Italů ajejich risorgimenta pod vedením Giuseppe Mazziniho, navazujícího na známé karbonáře svým hnutím Mladá Itálie (La govine Italia), ztroskotaly. Sjednocující tendence na Apeninském poloostrově pod vedením sardinské královské dynastie zatím nedošly svého naplnění, byť svým způsobem se daly stěží odvrátit, neboť šlo opřirozený proces vznikání moderního italského národa. Tehdejší rakouští vojenští velitelé představovali hlavní oporu politické moci dynastie. Bez Radeckého vItálii, Windischgrätze vPraze aVídni, Jelačiče aruské pomoci vUhrách[2] by se moc habsburské dynastie ve střední Evropě velmi pravděpodobně postupně zhroutila. Situace byla na vážkách apřežití Habsburků umoci viselo na pověstném vlásku. Možné bylo téměř vše.

Vněmecké oblasti řešil otázku uspořádání asjednocení tzv. Frankfurtský sněm, parlament, kam byl pozván ičeský historik apolitik František Palacký jako zástupce českých politických představitelů. Palacký však velkoněmeckou koncepci zásadně odmítl: sjednocení všech německy mluvících oblastí včetně českých aalpských zemí Německého spolku vzešlého zVídeňského kongresu rozhodně nechtěl. Místo toho viděl spojené české země jako součást multietnického federalistického Rakouska. Frankfurtský parlament nakonec kjednotné ústavě dospěl, pruský král jej ale rozpustil aotázka sjednocení německých obyvatel, byť „jen“ vmaloněmecké verzi, rovněž čekala dále na své řešení. Následné nepokoje vrůzných částech německých zemí byly potlačeny. Ivpřípadě snah osjednocení německy mluvících obyvatel šlo opřirozený proces– zhlediska rakouského státu otěžko odvratitelný adosti vyčerpávající. Velmi podobně jako vpřípadě vznikající Itálie auherské části říše.

Války tvořily jednu, ikdyž klíčovou rovinu konfliktu mezi starým anovým ailustrovaly poprvé naplno probuzenou aartikulovanou národnostní problematiku. Ta představovala významnou součást strukturální proměny středoevropské habsburské monarchie ijejí základní, těžko řešitelný problém do budoucna. Další rovinou revolučních let vEvropě byla snaha zavést ústavu azároveň lavírovat mezi různými požadavky zjednotlivých částí pestrého státu. Takto postupovala habsburská dynastie vČechách asamotných rakouských zemích, kde byla císařem Ferdinandem I. vyhlášena vbřeznu 1848 ústavnost (první, tzv. Pillersdorfova ústava). Avšak následovaly revoluční události anepokoje ve Vídni, vKrakově (duben 1848) avPraze, které situaci zkomplikovaly. VPraze včervnu 1848 při Slovanském sjezdu aSvatodušních bouřích anakonec ivříjnu ve Vídni zasáhl vehementně anesmlouvavě generál Alfréd Windischgrätz, jenž radikální odpůrce stávajícího režimu nekompromisně potlačil. Ve Vídni to vřelo nejen vbřeznu, ale ivkvětnu akrvavé říjnové události byly pak vyvrcholením neklidného roku vhlavním městě říše. Nicméně vídeňští povstalci neuspěli, uherští rebelové blížící se kVídni byli rovněž odraženi adynastie se vrátila do Vídně jako do svého sídelního města. Vdalším roce pak definitivně eliminovala již zmíněné snahy Maďarů aItalů. Úsilí prosadit novou ústavu bylo vRakousku spojeno sříšským sněmem, který zneklidnéVídně přesídlil doKroměříže. Po abdikaci Ferdinanda I. ho nový rakouský císař František Josef I. rozpustil, ato ipřes jeho přínosnou činnost ačetné inspirativní návrhy.

Vkvětnu 1849 se vČechách schylovalo kromantickému „májovému spiknutí“, které však bylo odhaleno, jeho vůdci včetně Josefa Václava Friče, také například Karla Sabiny aGustava Straky, byli pozatýkáni auvězněni. Nad Prahou apevnostními městy byl vyhlášen stav obležení, který na některých místech trval až do září roku 1853. To byl smutný epilog revolučních let vsamotných Čechách. Naivní snaha českých radikálních demokratů spojit se se stejně naladěnými politiky aodbojáři vsousedním Sasku prostřednictvím ruského revolucionáře Michaila Bakunina azaložit evropskou federaci demokratických republik ztroskotala ještě dříve, než začala. Stakovými revolučními snahami od počátku nesouhlasili umírněnější čeští liberálové jako Karel Havlíček Borovský, František Palacký nebo František Ladislav Rieger. Ijejich aktivita byla „pečlivě“ sledována anakonec zcela utlumena, jakkoliv „obezřetná“ tato česká intelektuální apolitická elita byla.[3]

Pokusím se uzavřít předchozí, možná banální pasáže: ipřes vojenské neúspěchy revoluce vPraze, Vídni, dříve už vKrakově, vUhrách aseverní Itálii se přece jen vrámci přeměny monarchie vnový „liberálnější“ stát za asistence státní moci podařilo leccos zrevolučních ideálů prosadit. Došlo ke zrušení roboty avrchnostenského patrimoniálního zřízení, cechy postupně nahradily obchodní aživnostenské komory aliberálnější hospodářské prostředí. Byla zavedena formální rovnost občanů před zákonem anáboženská svoboda. Některé ještě středověké astavovské relikty tak nenávratně zmizely, stát aspolečnost zažívaly opravdu zásadní přerod, katarzi. Tu vněkterých aspektech přijala ivládnoucí dynastie. Své zájmy azejména celkové mocenské pojetí státu však rozhodně nedávala všanc lehce arychle, spíše naopak. Inový panovník František Josef I. ustoupil, jen když opravdu musel, ajen do nezbytně nutné míry. Atmosféra konce čtyřicátých let 19. století by se tak dala charakterizovat jako doba prvotního revolučního vzepětí, velkých možností aočekávání, úsilí aideálů napříč celou Evropou, kdy se zaskočené evropské dynastie ocitly vdefenzivě. Zároveň také jako doba, kdy snaha po zachování dřívějších struktur začala nabývat na intenzitě, ipřes některé změny, které vládnoucí garnitura nakonec realizovala celkem bez odporu ivrámci habsburského státu ve středu Evropy. Poté přešla do ofenzivy asrevolucionáři ajejich snahami celkem rázně skoncovala. Je však otázka, zda tento proces lze (odhlédnuto od „dobové“ marxistické terminologie) vůbec označit jako „kontrarevoluci“, když sama dynastie leccos zrevolučních požadavků realizovala na cestě kmodernějšímu státu.[4]

Symbolickou figurou tohoto přelomu se stal Alfréd kníže Windischgrätz. Bez něj by monarchie stěží přežila. Sjeho rolí se však po potlačení revoluce vPraze aVídni již na vrcholu mocenské pyramidy okolo nového mladého panovníka nepočítalo. Ipro samotného Františka Josefa I. byl příliš očividným zastáncem starých pořádků, které již ve svém celku de facto nepanovaly, ikdyž mocenské pořádky nové aformálně avizované realizovány také ještě nebyly, zvláště na poli nové ústavy aparlamentu. Na všem zaráží role Františka Josefa I., protože vše doslova „viselo“ na něm, na jeho rozhodnutí avůli pokusit se ještě prosadit panovnický absolutismus ve značně nesmlouvavé podobě anaco největším možném teritoriu.

Padesátá léta 19. století: období tranzice aposlední velké politické „retardace“

Situace se začala pro stoupence revoluce brzy měnit. Po velkých očekáváních přišlo značné vystřízlivění, zklamání aobrat kabsolutismu adynastické politice, ato nejen vrámci říše Habsburků. Novou ústavu (tzv. Stadionovu) čerstvý panovník František Josef I. oktrojoval, tedy vyhlásil ze svévůle. Říšský sněm (parlament) byl rozpuštěn. Vrámci silvestrovských patentů vroce 1851 nový panovník zavedl tzv. organické zřízení, kdy se režim vrátil vpodstatě kpůvodní formě vlády monarchy ajemu přímo podřízených špiček politických, armádních, soudních apolicejních, tedy kpanovnickému absolutismu. Od ústavy aparlamentarismu se prozatím upustilo. Po revolučních událostech na konci čtyřicátých let 19. století přišlo období padesátých let, tzv. bachovský neoabsolutismus.

Tento pojem je již téměř zažitý jako dějepisný kánon, ikdyž není ve své podstatě logický. Šlo ozvláštní režim, spíše však opodivné mezidobí, zhlediska českého nacionálního vývoje pojímané jako retardační fáze procesu vytváření moderní české společnosti sjejími ambicemi. Zavládly osvědčené metody: represe, cenzura, zatýkání, vyšetřování, souzení, věznění, udávání, ato dobře placené, dále pak sledování (existovala dokonce úřední evidence nespolehlivých osob),[5] zastrašování nebo dokonce ideportace (ikonicky Karel Havlíček Borovský). Atmosféra ve společnosti se naprosto změnila, zastánci dřívější formy vlády panovníka se jí pokoušeli, ikdyž vnovém hávu, udržet stůj co stůj. Každý projev odporu asvobodného názoru vadil, ato už jen vnáznaku. Už mít názor bylo podezřelé.

Utlumování národně-emancipačních snah vjednotlivých částech monarchie sugeruje koncept vnímání tohoto období, které má své světlé istinné stránky. Tvrdý policejní stát ovšem pokračoval vosvědčené linii zdřívějška, takže zatímco hospodářsky se situace měnila aliberalizovala– nový správní systém začínal fungovat, stejně tak školství prožívalo určitý rozkvět–, metody policejního státu organizovaného podle militárního principu jako by anachronicky přežívaly dále adusily společnost. Tato diskrepance byla cítit anikdo tehdy nevěděl, že přijde uvolnění politických poměrů. To víme my nyní. Ovšem společnost už byla jiná, po revolučních událostech vletech 1848–1849 nešlo „restartovat“ panovnický absolutismus atvářit se přitom blahosklonně jako panovník zBoží milosti.

Dynastie se vneposlední řadě snažila především udržet celý rozsáhlý aznačně komplikovaný stát vcelku aneměla přitom příliš velké skrupule, zvláště po četných krvavých střetech vUhrách aseverní Itálii. Dodejme, že k tomu měla také výkonné reprezentanty. Jedním znich byl právě ministr spravedlnosti aposléze vnitra Alexander Bach, tento Karlem Sabinou vOživených hrobech nazvaný „renegát [odpadlík– pozn. autora] svobody“.[6] Bach byl jen jedním zreprezentantů režimu. Je proto třeba si klást otázku, zda byl skutečně natolik vlivný? Nebyl spíše figurkou či jen jedním zomezených reprezentantů režimu? Byl hybatelem, nebo jen vykonavatelem panovnické vůle? Odpověď není vzásadě složitá. Sám absolutismus byl řízen Františkem Josefem I., vtomto smyslu byl Bach pouze jedním zvykonavatelů jeho vůle, kterých existovalo daleko více. Vprvní řadě kancléř Felix Schwarzenberg jako jeden ztvůrců režimu padesátých let, který Bacha do své náhlé smrti vroce 1852 zaštiťoval. Dále vlivný velitel policie, jenž stál včele Nejvyššího policejního úřadu, generál Johann von Kempen, nebo předseda císařské rady Karl von Kübeck, císařský pobočník Karl Grünne, arcibiskup Otmar Rauscher adalo by se pokračovat dále. Svět policie aarmády si vedl svou agendu na Bachovi značně nezávisle, sféry vlivu reprezentantů režimu se různě prolínaly aovlivňovaly, systém nebyl monolitní astruktura moci komplikovaná. Navíc velkou roli hrály osobní sympatie aantipatie. Sám Bach se nesnesl sKempenem iKübeckem apo smrti Schwarzenberga vroce 1852 jeho vliv postupně upadal. Aani náklonnost císaře nebyla bezbřehá.[7]

Nade vším stál vposledku sám panovník, sám císař. Definice českého historika Otty Urbana již zroku 1982, že se jednalo o„františko-josefínský neoabsolutismus“, vystihuje padesátá léta velmi trefně. Další český historik Jiří Kořalka, který na Urbana vtomto kontextu odkazoval, jej považoval za historicky poslední pokus „vybudovat na celém etnicky různorodém teritoriu rakouské monarchie politicky homogenní, jednotně řízenou společnost“.[8] Jak Urban, tak například Jiří Štaif zmiňují jako inspirační zdroj tohoto neoabsolutismu francouzský bonapartismus sjeho potlačováním politických ambicí měšťanstva, kterému ovšem není nijak bráněno vpodnikání. Šlo podle nich orežim svelmi silnou rolí byrokratizace státu aurčité potenciální sociální mobility pro bohaté, nikoli však mobility vrámci jejich podílu na moci.[9] Kromě role panovníka adynastie posílila ve společnosti ijiž dříve výrazná role kardinála Rauschera akatolické církve (konkordát zroku 1855). Zvláštní dobu aatmosféru padesátých let tak lze snad nejlépe vystihnout jako celkem tuhý policejní režim adůslednou snahu vládní moci utlumovat národní hnutí vjednotlivých částech říše. Cílem bylo zadusit jakékoliv politické projevy na pozadí relativního hospodářského rozvoje, počátků moderního podnikání anové politické asoudní správy (politické asoudní okresy). Odhlédnuto od toho, že státní finance se itak zrovna nenacházely vtom nejlepším stavu.

Podrobné souhrnné hlášení o revolucionářích, jejich rodinách aznámých v Uhrách a v polských zemích z 15. června 1856. Příznačně skončilo uJohanna von Kempena, jenž vedl rakouskoupolicii vpadesátýchletech19.století.

Věznění revolucionářů bylo průvodním jevem této podivné atmosféry, kdy stav obležení trval na některých místech vsamotných Čechách, tj. vPraze apevnostních městech (Josefov-Jaroměř, Terezín, Hradec Králové), od května 1849 až do září 1853! Zperspektivy práva samozřejmě imoc musela dodržovat jistá pravidla „represe“. Stav obležení byl dobrým avcelé Evropě osvědčeným nástrojem, jak za pomoci armády a policie účinně a v mezích zákona udržet a paralyzovat potenciální „občanskou“ aktivitu.[10]

Věznění odpůrců režimu se odehrávalo mimo jiných míst včeských pevnostech vJosefově, Terezíně aHradci Králové, na Moravě vOlomouci, vRakousku vKufsteinu, vUhrách vKomárně či Mukačevu. Pevnosti se pomalu začaly zaplňovat stovkami astovkami vězňů, především politických velezrádců zUher, severní Itálie nebo zHaliče, dnešního Polska, částečně po „májovém spiknutí“ izČech. Vedle nich byli vpevnostech vězněni běžní vězni zřad vojska kvůli různým deliktům (dezerce, neposlušnost, urážka nadřízených, krádeže, ublížení na zdraví apod.). Tezi omonarchii jako o„žaláři národů“ bych zde převedl do velmi konkrétní roviny. Mluvil bych ožaláři revolučně naladěných představitelů těchto národů, například vrámci pevnostních vězení vČechách. Rakouský stát najednou musel zajistit věznění stovek svých největších aktivních politických odpůrců. Kromě toho však také jejich zadržení, odsouzení, deportaci apoté teprve samo věznění. To vše zvládal zpočátku celkem dobře, ikdyž věznění revolucionářů aodpůrců mělo své nedostatky, jež vyšly postupně na povrch vpolovině padesátých let.

Atmosféra ve společnosti se oproti „starým časům“ dosti proměnila, což lze vysledovat zurčitých „příznaků“, které budu postupně uvádět vdalších kapitolách. Je to „příznačné“, protože atmosféra, kdy každý projev názoru je dušen avše je apriori podezřelé, vede kurčitému druhu marasmu apodivné, skoro až překvapivé „rozvolněnosti“ anedůslednosti ve své podstatě obsesivního režimu vzhledem ke společnosti, jíž chce zcela svrchovaně vládnout voblasti politiky, ato po všech stránkách.

Šedesátá léta 19. století: cesta kobčanské společnosti amodernitě začíná

Od šedesátých let 19. století se atmosféra ve společnosti pod vlivem válečných neúspěchů monarchie najednou naprosto proměnila. Vrakouské monarchii, respektive později po rakousko-uherském vyrovnání vRakousko-Uhersku (1867), se postupně zrodila specifická občanská společnost. Sklady, zápory anedostatky, ale relativně vyspělá oproti východní Evropě, avšak okrok pozadu oproti té západní. Naplno se všedesátých letech 19. století etablovalo úsilí jednotlivých národních hnutí vrámci rakouského státu atato linie vpodstatě přetrvala až do konce monarchie. Ilustrativní je Palackého základní pozice, která rámec boje českého národního hnutí dobře definovala aspojovala jej snutností existence rakouského státu, geopoliticky položeného mezi expanzivním ruským carským režimem asjednocujícími se ambiciózními německými zeměmi.

Teprve po jasných válečných neúspěších vkrymské válce (na diplomatickém poli) aposléze zásadně vletech 1859–1860 vseverní Itálii (neúspěšné bitvy uMagenty aSolferina, tam dokonce za osobní účasti samotného panovníka), azvláště pak po drtivé porážce během krvavé prusko-rakouské války vroce 1866, bylo držitelům moci, azvláště pak samotnému Františku Josefovi I. zcela zřejmé, že to již nepůjde starým mocenským stylem. Roky 1859–1866 byly zásadním zlomem pro to, jak vládnoucí garnitura pojímala otázku moci aintegrity státu. Především Itálie aposléze iněmecké země se daly na cestu svého definitivního sjednocení na úkor dřívějšího „rakouského“ vlivu vNěmeckém spolku, potažmo vLombardsko-Benátsku. Panovník obnovil Říjnovým diplomem (1860) ústavnost, orok později opravdu vznikla další nová ústava (tzv. Schmerlingova). Konstituční monarchie sparlamentem se krok za krokem opravdu realizovala avroce 1867 vznikla definitivní tzv. Prosincová ústava, spolu srakousko-uherským vyrovnáním, dualismem.

Prosincová ústava představovala široce ukotvený právní základ rakouské občanské společnosti ajejího politického rozvoje až do konce státu pod vládou Habsburků vPředlitavsku.[11] VZalitavsku svou hegemonii ovšem uplatňovali maďarští představitelé. Vpřípadě Předlitavska se tak opravdu jednalo ozemě akrálovství na Říšské radě zastoupené ajejich občany, vnímané již nikoli jako trpné nástroje panovnického absolutismu starého střihu, ale pojímané jako občany, již mají právo podílet se na moci amít své politické preference. To vše prostřednictvím jasně definovaných institucí, konkrétního počtu jejich delegátů aformujících se politických stran. Monarchie se rozdělila, určitým způsobem relativně demokratizovala avyvíjela přece jen modernějším směrem. Duch padesátých let vyvanul, revolucionáři byli vesměs amnestováni či jim tresty postupně vypršely, nebo dleli již dávno vAmerice nebo na jiných místech vexilu po Evropě.

Všedesátých letech 19. století se moc sama od sebe proměňovala, vědoma si neudržitelnosti situace. Za některé věci, za které odsouzení dříve plédovali, se všedesátých letech 19. století zasazovali vnovém kontextu paradoxně sami držitelé moci. Jak zvláštní musel být návrat revolucionářů zvězení do situace šedesátých let 19. století, kdy se začalo uskutečňovat zvůle panovníka to, za co bojovali oni aza co byli de facto vněkterých případech iodsouzeni. Jak těžké bylo uznat, že dynastie realizuje, byť částečně, ideály revolucionářů, ta dynastie, kterou právě revolucionáři pohrdali achtěli ji odstranit?[12]

Shrnutí

Předpoklady, koncept „neudržitelnosti“ starých poměrů avěznění revolucionářů