Hannah Howell

wild roses

Copyright © Hannah Howell, 1997

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-382-6

1. kapitola

Wyoming, jaro 1874

„Doufám, že nám prominete, pane, ale vaši manželku bylo opravdu nutné zavřít.“ Zástupce šerifa si špinavým kapesníkem otřel zpocené čelo.

Harrigan Mahoney se na nervózního muže zdvořile usmál, nadmíru spokojený s jeho důvěřivostí. „Dělala povyk, že?“

Jakmile zavalitý zástupce vyprostil své nevysoké, rozměklé tělo ze židle, Harrigan se také zvedl. Vůbec ho nepřekvapilo, že Ella Carsonová dělá potíže. Příbuzní slečny Carsonové z Východu ho mnohokrát upozorňovali na její výbušnou povahu, než si pro ni přijel do divočiny Wyomingu. Teď si mohl pouze přát, aby poznala, že nemůže zvítězit, a přestala vzdorovat. Při pomyšlení, že možná bude muset celou cestu zpátky snášet záchvaty hysterického vzteku a podrážděnost bohaté zhýčkané dívky, se mu svíral žaludek.

„Potřeboval jsem nasadit tři své muže, aby ji vyvlekli z tetina domu,“ řekl zástupce šerifa a zatahal se za košili potřísněnou tabákem. „Všichni si teď ošetřují boule. Ta její zatracená teta mi málem zastřelila Clementa. Tak by se ženy neměly chovat. Budu mít ohromnou radost, až uvidím její záda. Tu její tetu taky berete s sebou?“

„Nemám to v úmyslu.“

„Je to opravdu patálie,“ zamumlal Smith a kolébavým krokem zamířil k celám v zadní části nízké dřevěné budovy. „Byl by tu mnohem větší klid, kdyby taky Louisa Carsonová zmizela.“

Harrigan si založil ruce za záda a vykročil za ním. Tušil, že dalších pár minut bude ošemetných. Mohl jen doufat, že zástupce šerifa má na Ellu Carsonovou takovou zlost, že nebude věnovat pozornost jedinému jejímu slovu. Pokud Smithe správně odhadl, tento muž zákona nikdy nestavěl slovo ženy výš než slovo muže, což by mu teď mohlo prospět.

Bylo těžké zachovat zdání klidu, když se Smith zastavil před celou Elly Carsonové. Harrigan v duchu zaklel. Podle obrazu, který mu její příbuzní vykreslili, si ji představoval jako poměrně přitažlivou mladou ženu. Nepřipravili ho však na hustou záplavu tmavých kaštanových vlasů splývajících po útlých zádech až k pasu. Žádná fotografie nemohla vystihnout její alabastrovou pleť, nyní zrudlou vzteky. Mdlé tóny vylíčeného obrazu také nezachycovaly krásu výrazně zelených očí, již navíc podtrhovaly záblesky vzteku sršící z nich při pohledu na něho. Jemné tmavozelené šaty, které měla na sobě, třebaže zmačkané a ušpiněné, ladily jak s barvou jejích vlasů, tak se štíhlou postavou. Ella Carsonová byla drobná, útlá, nesmírně půvabná a tak rozzuřená, jak u ženy ještě nikdy neviděl.

„Je tady váš manžel,“ zamručel zástupce šerifa, zatímco neobratně zápolil s klíčem k zámku cely. „Měla jste nám říct, že jste vdaná, paní Mahoneyová.“

„Nemám manžela, vy dutá palice,“ odsekla Ella.

Zlostně se zadívala na vysokého muže stojícího vedle Smithe. Rychle zahnala zrádnou myšlenku, že by jí nevadilo, kdyby tak pohlednému muži mohla říkat manžel. Měřil jistě šest stop, snad i víc, měl široká ramena, byl štíhlý a zároveň silný. Sílu jasně vyjadřoval jeho postoj a čišela také z každého rysu elegantní postavy, která vynikala v černém obleku ušitém na míru a v naškrobené bílé košili. Měl lesklé černé vlasy, husté, vlnité a poměrně dlouhé, sahaly až pod límec košile. Výrazné lícní kosti, pevná brada, dokonale tvarovaný nos a plná ústa formovaly tvář, na niž byl příjemný pohled. Když se konečně střetla s jeho pohledem, všimla si, že jedno z jemně klenutých obočí mírně povyskočilo a v břidlicově šedých očích se objevila známka posměchu. Nový nápor vzteku jí vyhnal z hlavy prvotní sympatie.

„Ale zlatíčko, v té hře už nemůžeš pokračovat,“ prohodil Harrigan. „Celou nechutnou historii jsem svěřil zástupci šerifa.“

Kdyby měla pušku, přemítal, na místě by mě zastřelila. Bylo víc než jasné, že Ella Carsonová má dost rozumu, aby věděla, proč sem přišel a kdo ho poslal. Bylo také naprosto jasné, že se nechce vrátit domů. Cesta do Filadelfie bude možná velmi dlouhá.

„Hm, tohle je ohromně chytrá hra, Mahoney. Tak se jmenujete, že? Ale nemyslím, že bude mít úspěch.“

Harrigan nasadil truchlivý výraz a pomalu zavrtěl hlavou. „Proč toho nenecháš, holčičko?“ To málo, co Harrigan pochytil z jejího nasupeného mumlání, stačilo, aby byl rád, že neslyšel všechno. „Teď se prostě poprvé v životě snaž neodporovat.“

Zástupce šerifa popošel k Harriganovi. „Určitě ji chcete zpět, pane Mahoney?“

„Je břemeno, které musím nést,“ odpověděl Harrigan. „A nejvyšší čas, abych vás jí zbavil.“

„To mě potěší.“

V okamžiku, kdy zástupce otevřel dveře cely, vyrazila Ella ke svobodě. Harrigan byl připravený. Pevným, ale nikoli bolestným sevřením si ji přitiskl k hrudi. Neměla ohled na jeho zdraví. Trhl sebou, protože ho její drobná nožka ve vysoké botě prudce kopla do holeně. Nepříliš soustředěně poslouchal tichou, nekonečnou tirádu, a napadlo ho, že strávila příliš mnoho času v blízkosti filadelfských doků. Kvůli zástupci šerifa si zhluboka rezignovaně povzdechl a přehodil si ji přes rameno.

„Víte,“ zamumlal Smith, když odváděl Harrigana od cel a snažil se udržet tempo s dlouhými kroky mladšího muže, „nikdy jsem neschvaloval, aby muž svou manželku bil, ale začínám si myslet, že někdy by k tomu mohl být důvod. Ano, opravdu, některým by to prospělo.“

„Pusťte mě,“ vyštěkla Ella, „a já vám ukážu, kdo si zaslouží pořádný výprask, Smithi, vy opuchlý tlustoprde.“ Mírně pozvedla hlavu a přes clonu rozcuchaných vlasů postřehla, že zástupce šerifa zrudl jako pivoňka. „Měl byste toho nechat, Smithi, nebo jen co se zbavím toho mizery, dám vás obvinit z napomáhání únosu.“

„No, zlatíčko,“ řekl Harrigan, pohladil ji po útlých, hezky tvarovaných zádech a nedbal na její dotčené funění, „zástupce šerifa zná celou ošklivou pravdu.“

„Zástupce šerifa ví prd, a jestli mi ještě jednou řeknete zlatíčko, vyříznu vám ten váš prolhaný jazyk z huby.“

„Neměli bychom ventilovat své názory takhle na veřejnosti, zlatíčko. Chci ti dokázat, že ta žena pro mě nic neznamenala.“ Harrigan viděl, že zástupce šerifa vážně přikývl, zatímco mu přidržoval otevřené dveře, a v duchu se pochválil za to, že vymyslel roztržku kvůli milostnému románku, která vhodně doplňovala náznak předchozí manželské neshody.

„Někdy si muž prostě nemůže pomoct,“ přisvědčil Smith. „Ženy by to měly pochopit. Každej chlap si musí užít trochu zábavy. Tak to na světě chodí,“ zamumlal monotónně a následoval Harrigana ven na vrzající dřevěný chodník.

Ella se prudce nadechla, neschopná uvěřit tomu, co slyšela, a podařilo se jí zvednout se natolik, že mohla na potícího se zástupce šerifa vrhnout znechucený pohled. „Vaší rodině už řadu generací chybí inteligence, že je to tak, Smithi?“ Zamračila se a poznala, že se muž, jenž ji nese, otřásl smíchy.

Zástupce šerifa otevřel ústa, aby odpověděl na urážku, najednou se však zarazil a zadíval se na hrbolatou městskou ulici. „A hrome! Ta její teta se dostala ven.“

Harrigan stočil zrak ve směru, kam se díval Smith, a málem přestal dýchat. Drobná žena, téměř stejně křehké postavy jako ta, již nesl, rázně kráčela k nim. Husté oříškově hnědé vlasy měla vyčesané vzhůru, ale zčásti se jí uvolnily a poletovaly kolem útlých ramen. Jeho zrak ovšem nejvíc upoutala zbrusu nová henryovka v jejích rukou. Jakmile se zastavila a zbraní, již držela lehce a zkušeně, na něho zamířila, připadalo mu těžké uvěřit, že by ho tak jemná, hezká žena dokázala zastřelit. V okamžiku, kdy vypálila, ho pouhý instinkt přiměl uskočit doleva.

Dva muži, kteří ženu pronásledovali, ji konečně dohonili a srazili na prašnou cestu. Zatímco s ní zápasili a nakonec jí vytrhli pušku z rukou, Harrigan se díval na stěnu věznice. Podle toho, kde kulka rozštípla hrubá dřevěná prkna, poznal, že kdyby neuhnul, měl by v pravé noze pořádně velkou díru. Byl si jistý, že ho soptící, vzpírající se žena, již k nim muži vlekli, opravdu chtěla zmrzačit. Práce, na kterou ho najali, ta, jež mu měla umožnit rychle a snadno získat peníze, se každým okamžikem zdála obtížnější.

„U sta hromů, Louiso,“ vykřikl Smith, když se před ním zastavila trojice vedoucí Louisu. „Snad jste toho člověka nechtěla zabít!“

„Bylo by mi velkým potěšením,“ zasyčela Louisa a pohodila hlavou, aby odhrnula z tváře rozcuchané vlasy, „ale dokonce i idiot jako ty ví, že vždycky zasáhnu to, na co mířím. Kdybys jenom upřel svoje šilhavé oči na díru ve stěně věznice, ty špekatý troubo, jasně bys poznal, že jsem nemířila tak, abych toho parchanta zabila.“

Ella pohlédla na rozzuřenou tetu. „Vřele děkuji za snahu, teto.“

„Ještě jsem neskončila,“ řekla Louisa. „To není všechno. Zdaleka ne.“

„Ale je,“ odsekl Smith. „Dám vás pod zámek, bláznivá ženská.“

„Na to nemáte právo,“ namítla Ella. „Žádný zákon nezakazuje střílet na budovu.“

„Neříkejte mi nic o zákonech, ženská,“ řekl Smith a zlostně se na ni zadíval.

„Někdo to dělat musí. Jste moc hloupý, než abyste se v nich vyznal sám.“

Než mohl zrudlý zástupce šerifa odpovědět na další urážku, řekl Harrigan: „Dost by mi pomohlo, Smithi, kdybyste si tu ženu tady mohl nechat, než opustím město.“

„Rád vám vyhovím,“ odpověděl Smith. „Určitě ji nechcete zažalovat? Pak bych ji tady mohl držet mnohem dýl.“

„Není třeba. Postačí, když si ji tu necháte, než odjedu.“

„No, myslím, že děláte velkou chybu, ale…“ Smith pokrčil rameny. „Zamkněte ji, chlapi. A, Clemente,“ obrátil se na vytáhlého mladíka, který právě přešel ulici a mířil k nim, „doprovodíš pana Mahoneyho k vlaku. Nechci, aby mu dělali problémy Louisini hoši.“

„Neboj se, Ello,“ zvolala Louisa, když s ní dva muži, kteří ji drželi, vykročili k věznici. „Dostanu tě z toho. Ten podlý, odporný zaprodanec tě neodveze do Filadelfie. Nedovolím, aby zlodějské, vražedné pijavice, které si říkají naši příbuzní, na tebe vztáhli svoje slizké pracky.“

Zástupce zabouchl za Louisou dveře, sotva ji muži dostali dovnitř. „Zatracená bába.“ Zamračeně pohlédl na Harrigana. „Tak vona má rodinu na Východě, jo? Takovou, jako je sama?“

„Proboha, ne.“ Harrigan se znechuceně otřásl. „Je to mnohem kultivovanější větev rodu. Kéž by měli příznivý vliv na vzpurnou povahu mé ženy.“

„No jistě, ti budou mít ohromně příznivý vliv,“ vyštěkla Ella. „Takový, že mě přivedou do hrobu. Odvezete mě zpátky do Filadelfie a stanete se spolupachatelem vraždy.“

Harrigan zavrtěl hlavou a povzdechl si, pak krátce potřásl tučnou, měkkou rukou zástupce šerifa. „Děkuji vám za pomoc, pane. Jenom počkejte, až nasednu do vlaku a odjedu, pak můžete slečnu Louisu Carsonovou nechat jít.“

„Jste si tím jistej?“ Zástupce se zachmuřeně zadíval na dveře věznice. „Možná bych ji tam měl nechat, než dojedete do Filadelfie…“

„Není třeba, Smithi.“ Harrigan vykročil k železniční stanici na opačné straně města. „Co může udělat, až se vlak rozjede?“

„Je jasné, že moji tetu neznáte,“ podotkla Ella a zvedla hlavu, právě když zástupce šerifa přikývl a vstoupil do věznice. Pak obrátila pozornost k mladému muži, který se vydal za nimi a jehož sklíčený výraz dával najevo, že se mu jeho úkol vůbec nelíbí. „Clemente, vy víte, že to není správné.“

„Není správné, že manžel musí odvážet svou ženu domů.“ Mladík na ni vyčítavě pohlédl. „Měla jste nám říct, že jste vdaná.“

„Já nejsem vdaná! Ani nevím, kdo je tady ten zmetek!“

„Harrigan Mahoney, k vašim službám, madam,“ řekl Harrigan tiše, aby ho Clement neslyšel. „Nemá smysl hádat se s nimi. Všichni věří mně.“

„To jenom potvrzuje, že jste zkušený lhář a oni hlupáci,“ řekla Ella a vrhla na mladého muže co nejprosebnější pohled, jaký dokázala nasadit v poloze vzhůru nohama. „Clemente, lhala jsem vám někdy?“

„No… nelhala,“ váhavě připustil Clement. „Ale já vás neznám moc dlouho. Tohle může být případ, kdy lžete.“

„Výborně,“ zamručela Ella a plná vzteku a zoufalství zaťala zuby, „ale i kdybych byla manželkou tohohle ohromného pitomce, není přece správné dovolovat někomu, aby mě někam odvážel, když tam nechci jet.“

„Řekl bych, že manžel to může udělat. É…“ Clement ztuhl, popošel blíž a položil ruku na pistoli. „Je tu pár kluků vaší tety.“

Harrigan se zamračil na trojici vysokých mladíků, kteří k nim došli a zůstali stát mezi ním a čekajícím vlakem. Nejtmavší z nich se o krok přiblížil a zadíval se přes něho na Ellu. Jakmile opět stočil pohled k Harriganovi, zdály se jeho černé oči tvrdé a ostré a Harrigan strnul. Pochyboval, že je mladíkovi víc než dvacet let, ale hubená tvář, do níž právě hleděl, mu říkala, že to byly krušné roky.

„Myslím, že by bylo rozumné, kdybyste naši slečnu Ellu postavil na zem,“ řekl mladík hlubokým, chladným hlasem.

„Ale Joshuo,“ řekl Clement, „to je Ellin manžel.“

„Manžel?“ Joshua si začal Harrigana prohlížet od hlavy k patě. „To si nemyslím. Ella není vdaná.“

„On říká…“

„Vůbec si nevšímej toho, co povídá. Co říkáš ty, Ello?“

„Nejsem ničí manželkou,“ odpověděla Ella. Ucítila napětí muže, který ji nesl, a mrzelo ji, že sama nevidí, co se kolem děje. „Ten neřád ve Filadelfii najal tohohle pitomce, aby mě k nim odvezl.“

„No, myslím, že takovému plánu tady hned zabráníme.“

Když mladý muž vytáhl pistoli, Harrigan v duchu zaklel. Téměř slyšel, jak se zástupcův pomocník Clement vedle něho třese. Joshua stál klidně a nehybně stejně jako jeho dva druhové, kteří také pomalu vytáhli pistole. Několik lidí postávajících poblíž se rychle ztratilo. Harrigan by nejraději udělal totéž, ale podepsal smlouvu, že udělá všechno, co je v jeho silách, aby Ellu Carsonovou přivezl zpátky do Filadelfie. Právě když se snažil přijít na to, jestli to znamená, že by se měl nechat zastřelit na prašné cestě malého, špinavého zapadákova, zpozoroval, že z vlaku vystoupil jeho asistent George Morgan a s puškou v ruce se pomalu blíží k nim. Situace by pořád mohla vyústit ve střelbu, ale Harrigan se už necítil tak bezmocný a zahnaný do pasti.

„To je záležitost slečny Carsonové a její rodiny,“ řekl. „Proč je nechcete nechat, aby si to vyřešili?“

„Jestli chtějí o věci diskutovat, můžou přijet sem. Postavte ji na zem,“ vyzval ho Joshua.

„Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste vy tři odložili zbraně,“ pronesl sytý, ospalý hlas a vzápětí se ozval hrozivý zvuk natahovaného kohoutku.

Ella zaklela, pokusila se zvednout a snažila se vyhlédnout za Mahoneyho. Přestože nikomu dobře neviděla do tváře, poznala Joshuovy vysoké boty a zdobenou sponu na opasku. Vedle něho stáli další dva mladíci, jimž všichni říkali Louisini kluci. Znervóznily ji však nohy, které spatřila hned za nimi. Instinkt jí napovídal, že pušku natahoval právě ten, jemuž patřily. Jasně ovšem viděla, že všichni, kromě muže, jenž ji nesl, mají v rukou zbraně a napětí mezi nimi je tak velké, až cítila, že se přenáší na ni. Třebaže měla strach, že se dostane do rukou svých filadelfských příbuzných, nechtěla, aby někdo zemřel přitom, jak se ji bude snažit chránit.

„Nech toho, Joshuo,“ řekla. „Nestojí za to riskovat život.“

„Ne? Neříkala jsi snad, že by tě nejradši viděli mrtvou?“ zeptal se Joshua, přitom však nespouštěl zrak z neozbrojeného Harrigana.

„Ano, ale ještě jsem se jim nedostala do rukou.“

„Ten zmetek tě tam hodlá dostat.“

„Odtud tam jsou tisíce mil. V téhle hře nemůžeš zvítězit. A ten tlusťoch Smith strčil tvou tetu za mříže. Možná bude potřebovat pomoc a já bych ji mohl dostat ven, aby mohla bojovat.“

Rozhovor pokračoval dál asi minutu, nakonec však Joshua a jeho kamarádi schovali pistole. Ella vydechla úlevou a cítila, že se ulevilo i Mahoneymu. Celou cestu do Filadelfie hodlala tvrdě a neústupně bojovat, ale nechtěla, aby ji lemovala těla jejích přátel.

„Nic se neboj, Ello,“ řekl Joshua a začal i se svými druhy opatrně couvat. „Pomůžeme dostat Louisu z nesnází a pak tě zbavíme toho lotra. Hejno mrchožroutů tam na Východě nebude hodovat na svých vyhlídnutých kostech.“

„Hezky řečeno,“ zamumlala Ella a dívala se, jak se její bývalí zachránci vzdalují.

„Pchá,“ řekl Clement a třesoucí se rukou zastrčil pistoli do pouzdra. „Myslel jsem, že vás Joshua zastřelí, pane Mahoney.“

„Ale ne, jste tu přece vy, abyste mě chránil, Clemente,“ prohodil Harrigan, děkovně kývl na George a vykročil k vlaku.

„Pane, nemohl bych zastřelit člověka. Hrome, vždyť ani nezasáhnu to, na co mířím. Joshua to taky ví.“

Harrigan pohlédl na rozmrzelého Clementa a najednou si uvědomil, že na něho žádný z mladých mužů nenamířil zbraň. Plachého mladíka v podstatě všichni ignorovali. Protože zástupce šerifa dal jasně najevo, že ho odjezd Elly Carsonové těší a že očekává, že mu „Lousini kluci“ budou dělat potíže, Harrigan nechápal, proč dostal tak mizerného průvodce. Smith byl buď neschopný, nebo si neuvědomoval Clementovy nedostatky. Jeden pohled na Clementovu zasmušilou tvář Harriganovi stačil, aby se rozhodl nevznášet na mladého muže jakoukoli stížnost.

„Myslím, že nejlepší bude, když odtud co nejrychleji zmizíme,“ řekl George a u dveří vlaku se zastavil, aby Harrigan mohl nastoupit jako první. „Tahle prácička není tak jednoduchá, jak jsem si představoval.“

Jen co poděkoval Clementovi a ten se s nezdvořilým chvatem vzdálil, Harrigan kývl hlavou a ušklíbl se na svého asistenta. „Až vyjedeme, situace se uklidní, Georgi.“

„Začínám si myslet, že máte zrovna tolik rozumu jako zástupce šerifa,“ řekla Ella a trochu znervózněla, když procházeli vozem pro cestující, protože některé pasažéry znala. „Teta vyrazí po naší stopě, jen co ji ten idiot Smith pustí ven.“

„Teta?“ zamumlal George, když pomáhal Harriganovi spustit Ellu na sedadlo.

Harrigan Georgovi krátce vylíčil, co se stalo ve věznici. „Jsme ve vlaku mířícím do Filadelfie. Nezdá se mi, že by mohla představovat nějakou hrozbu.“

Ella otevřela ústa a chystala se odpovědět, vtom však ucítila cvaknutí pout na zápěstí, jimiž Harrigan připevnil její pravou ruku k područce sedadla. Na okamžik ji to ohromilo, pak ponížilo, protože si byla jistá, že na ni všichni ve voze civí. Vzápětí jakékoli pocity vystřídal vztek. Harrigan se rozvalil na sedadle a Ella na něho hněvivě pohlédla.

„To nebylo nutné,“ řekla chladným hlasem a přitom se marně snažila zbavit pout.

„Uvolním vám pouta, až se rozjedeme a budeme dost daleko od téhle zapadlé díry,“ řekl Harrigan.

Ella se zadívala na dalšího muže, jemuž Harrigan říkal George a který seděl proti nim. George nebyl o moc vyšší než ona a měl štíhlou postavu. Jeho poměrně úzký obličej zjemňovaly husté, vlnité tmavohnědé vlasy a překvapivě velké oříškově hnědé oči. Na nich bylo znát, že se necítí příjemně, a Ella přemýšlela, jestli by toho mohla využít ve svůj prospěch.

„Nemarněte čas,“ řekl Harrigan a jemně se usmál, jakmile se na něho zamračila. „George možná nesouhlasí se vším, co dělám, ale neudělá nic, co bych si nepřál.“

„Hm, chápu. Poskok má dalšího poskoka.“

„Naše cesta uplyne rychleji a příjemněji, když si přestanete brousit jazyk o mou kůži.“

„Nechápu, proč bych měla dbát na vaši pohodu, když mě vezete na smrt.“

Harrigan na ni zkoumavě pohlédl a zamračil se. Začínal si myslet, že Ella Carsonová opravdu věří tomu, co říká. Na kratičký okamžik ho napadlo, že snad přece jen říká pravdu, pak tu možnost rychle zavrhl. Nechce jet domů a teď se ho prostě snaží získat na svou stranu. Boháči jsou dobří lháři, pomyslel si trpce, a řeknou nebo udělají cokoli, jen aby získali, co chtějí.

„To je holý nesmyl. Už byste mohla lhaní nechat, protože já na to nenaletím.“

„Já nelžu.“

Krátce, pohrdavě se zasmál. „Bohatí pořád lžou.“

„Jste Ir, pane Mahoney, a tak bych si myslela, že byste mohl dobře vědět, jak hloupá jsou tak zjednodušující tvrzení.“

S radostí spatřila na jeho tváři záblesk rozpaků, ale v duchu zaklela. Za jeho urážlivými slovy cítila spoustu hořkosti. Nějaký bohatý člověk mu ublížil a ona teď za to zaplatí. Není to fér, ale ona bude tak pošetilá, že tu věc hodí za hlavu. Ani nebude mít čas přesvědčit ho, aby změnil názor. Překvapovalo ji, jak zoufale si přála, aby ho změnil.

„Na tom, čemu věříte nebo nevěříte,“ pokračovala, „mi vůbec nezáleží.“ Doufala, že se mu nepodaří rozeznat v jejích slovech nedostatek přesvědčení, který ji velice trápil. „Nebudu ve vaší společnosti tak dlouho, aby mě ovlivnila.“

„Ne? Už plánujete útěk?“

Ella ignorovala posměch v jeho hlase. „Ano, a jsem přesvědčená, že mi s ním teta Louisa brzy pomůže.“

„Vaše důvěra k tetě je obdivuhodná, ale není na místě. Je stejně velká jak vy a my jsme chráněni tím, že se nacházíme v jedoucím vlaku. S tím nic nenadělá.“ Zamračil se a pocítil záchvěv neklidu, protože Ella se pomalu usmála.

„Vy moji tetu neznáte.“

2. kapitola

„Louiso, jsi přesvědčená, že to máme udělat?“ zeptal se tiše Joshua Longtree a svalil se na křehkou židli. Ostražitě sledoval, jak Louisa Carsonová vchází do salonu svého malého domku a vyhazuje na plyšovou vínově červenou pohovku věci, které podle svého mínění bude potřebovat na cestu do Filadelfie.

Louisa hodila na neuspořádanou hromadu šatstva dlouhý lovecký nůž, pak se zarazila a pomalu se otočila k Joshuovi a k jeho třem zrovna tak pozorným druhům, Edwardovi, Manuelovi a Thomasovi. Joshua a Thomas byli napůl indiáni a Edward poloviční Mexičan. Všichni nepoznali v životě o moc víc než nadávky a nenávist a to je zatvrdilo. Louisa každému z nich zachránila život, vzala je k sobě, ošetřila jim rány a dala jim práci na svém malém ranči. Za svou laskavost od nich nikdy nic nežádala, ale získala si jejich neochvějnou oddanost. V nitru nepochybovala, že by za ní šli třeba do pekla, kdyby to po nich chtěla. Vydat se za Ellou do Filadelfie a pokusit se ji zachránit bude možná stejně nebezpečné a ona je k tomu nemůže nutit.

„Musím to udělat já. Ne vy,“ řekla a začala strkat oblečení do malé cestovní brašny.

Joshua pohlédl na své kamarády, a jakmile krátce přikývli, opět stočil zrak k Louise a usmál se jejímu nezvyklému rozrušení. „Jestli pojedeš ty, pojedeme i my.“ Ostatní tři mladíci znovu přikývli.

„To je od vás moc hezké,“ zamumlala Louisa a posadila se na pohovku. „Může to ovšem být dost nebezpečné. Ella a já nepodléháme ženské hysterii, když říkáme, že její život je v nebezpečí.“

„To nás vůbec nenapadlo.“

„Ti lidé ve Filadelfii chtějí jedinou věc – Ellinu smrt. Nebudou nás považovat za překážku ve svém plánu. Zničí nás, bude-li třeba. Je vám jistě jasné, že nebudou váhat, aby se vás zbavili, protože pro ně jste jenom podřadní míšenci a vyděděnci. Mě budou posuzovat ve stejném světle. Vím, že jsem o tom vždycky žertovala, ale opravdu jsem z Filadelfie odjela s hanbou. Je tam dost lidí, kteří si pořád myslí, že Robin Abernathy byl můj milenec a že jsem ho ve výbuchu žárlivosti zabila. Snažím se vám vysvětlit, že přestože jsem Carsonová a Carsonové se v té společnosti těší velmi dobré pověsti, o mně to neplatí. Já vás nebudu moct nijak ochránit.“

Joshua popošel k Louise, posadil se vedle ní a pohladil ji po pevně sevřených rukách. „Jestli se bojíš, že budeme dělat něco, co vlastně ani nechceme, jenom proto, že se ti cítíme být zavázáni, nepouštěj se do toho. Neříkám, že nás k tomu nepobízí mimo jiné i vděčnost vůči tobě, ale to přece není nic špatného. Ella se k nám chovala moc laskavě a rozhodně si nezaslouží zemřít jen proto, aby její příbuzní mohli dostat, co jim nepatří. Nechceme, abys bez nás dělala něco nebezpečného, a ty nechceš, abychom se do nebezpečí dostali my. Když není jiná možnost, co kdybychom se všichni dohodli, že budeme jeden na druhého dávat pozor a pokusíme se chudinku Ellu zachránit?“ Zrudl, jakmile ho Louisa impulzivně objala, a pak se zamračil, protože se jeho kamarádi rozesmáli.

Než si všechno připravili k záchranné výpravě, bylo téměř poledne, a když vyjeli z malého ranče, Louisa tiše zaklela. Vlak měl dvouhodinový náskok. Přestože mohli zvolit kratší cestu, než kudy jezdily vlaky, a ten, jímž jela Ella, v mnoha stanicích zastavoval, dohnat ho nebude snadné. Kromě toho se může stát, že se jim nepodaří dostat Ellu ven. A i kdyby ji dokázali unést jejím věznitelům, nebude to znamenat konec nebezpečí, které Elle hrozí. Louisu zachvátil skličující pocit, že nastal čas postavit se hrozbě, jež se nad nimi vznáší celé tři roky. Mohla si jen přát, aby se jim podařilo odstranit ji a všichni zůstali naživu.

Ella vyrazila ohlušující výkřik a Harrigan ucukl tak rychle, že málem spadl ze sedadla. Zadíval se na ostatní cestující ve voze a pod jejich vyčítavými pohledy poněkud zrudl. Jakmile znovu pohlédl na Ellu, už nespala, ale klidně seděla a upravovala si vlasy. Napřed ho napadlo, že ji trápil nějaký zlý sen, ale počáteční nápor soucitu se rychle vytratil. Tušil, že to byl jen další z jejích manévrů, jak ho vyvést z míry.

„Zdá se, že jste se ze zlého snu vzpamatovala velmi rychle,“ podotkl a usadil se pohodlněji.

„Ze zlého snu?“ Ella na něho pohlédla a předstírala nevinnost, ale podle jeho ostrého pohledu poznala, že jejímu výstupu nevěří. „Aha, už vím, co myslíte. Ano, bylo to hrozné. Když jsem se probouzela, na zlomek okamžiku jsem dostala strach, že mě někdo hodil do jámy pekelné. Byla jsem si jistá, že mi tvář ovanul horký dech ďábla. Dokonce jsem cítila i jeho ohavný zápach.“

Harrigan složil ruce na břichu a nutil se odolat nutkání přiložit si misku z dlaně k ústům, dýchnout do ní a zkoumat kvalitu svého dechu. Věděl, že Ella má na mysli jeho, protože se k ní velmi blízko naklonil a chystal se do ní dloubnout, aby ji probudil. Na okamžik v té pozici setrval, překvapen líbezností její tváře. Velice ho vábila plnost jejích úst a to, že měla rty nepatrně pootevřené jako v nevinné výzvě. Jeho zájem vzbudila i délka a hustota tmavých řas. Bylo poněkud trapné, že ho přistihla, když ji pozoroval, ale rozhodl se, že jí nedopřeje uspokojení z toho, že ho vyvedla z míry.

„Jsem rád, že jste se uklidnila, když jste si uvědomila, že to byl pouhý sen.“

„Sen?“

„Nejste v žádném pekle, slečno Carsonová. Silně zveličujete svou situaci.“

„Pane, vy o mé situaci nevíte vůbec nic.“

„Vím všechno, co potřebuji vědět.“

„Znáte jen lži, které vám napovídali moji záludní příbuzní.“

„A vy hlásáte čistou pravdu, že?“

Jeho sarkastický tón Ellu rozčiloval, ale snažila se podrážděnost potlačit. Kdyby na něho chrlila urážky, moc by to její věci nepomohlo. Nejspíš by pak ještě víc věřil výmyslům jejích příbuzných. Je třeba, aby mu klidně a neústupně opakovala pravdivou verzi celého případu. Kdyby možná pravdu říkala dost často, alespoň by si začal klást otázky, jestli je všechno tak, jak tvrdí její rodina.

„Ano, přinejmenším co se týče té záležitosti,“ řekla a byla ráda, že její hlas zní nenuceně a klidně. „Moji příbuzní ve Filadelfii vám jistě řekli, že jsem divoká, rozmazlená holka, která utekla od své milující rodiny a od všech svých povinností, bláznivá ženská, která si vymýšlí fámy o hrozbách a nebezpečí.“

Harrigan potlačil krátký nápor neklidu z toho, jak přesně odhadla, co mu bylo řečeno. Její rodina mu také sdělila, že se často pokoušela utéct, a Ella jistě dobře ví, co všechno o ní říkali. Nejspíš to řekli i jí. Jeho také upozornili na to, že je velice chytrá.

„Víceméně,“ zamručel a pozorně sledoval, neobjeví-li se u ní nějaký náznak toho, že lže, nebo je jedna z těch nešťastnic, které podléhají falešným představám. „Jsem si jistý, že to všecko jste už slyšela.“

„Ano. Rozhodli se vyprávět ten blábol všem, co byli ochotní poslouchat. Obávám se, že nejsem dost rozumná a prohnaná, abych se vetřela do přízně lidí, kteří mají ve Filadelfii moc a vysoké postavení, a tak tuším, že mnozí byli víc než ochotní takovým žvástům uvěřit.“ Nenuceně si pohrávala se želízky na zápěstí. „Proto si myslím, že vám nemůžu vyčítat, že tomu věříte. Každý, s kým jste musel mluvit, než jste přijal tuto děsivou práci, jistě tu historku ochotně potvrdil.“

Harrigan nenápadně pohlédl na George, ale ten se jeho pohledu vyhnul a místo toho věnoval pozornost úpravě imaginárních záhybů na černé vestě. George dříve několikrát navrhoval, aby Carsonova tvrzení prověřili, než se ujmou práce, ale Harrigan jeho dobře míněnou radu ignoroval. Věděl, že vzhledem k vlastním předsudkům vůči bohatým má sklon uvěřit jakékoli historce o jejich hlouposti nebo o neuvážených krocích. Nechtěl si myslet, že by Carsonové mohli jeho předsudky použít proti němu. Zároveň nechtěl, aby sílily jeho výčitky svědomí, že je náchylný uvěřit všemu, co se mu nebezpečně okouzlující Ella Carsonová rozhodla napovídat.

„Jen proto, že všichni něčemu věří, neznamená, že je to pravda,“ pokračovala, pohlédla na něho a přemítala, proč se tváří bezvýrazně. Bylo to, jako by se ze všech sil snažil, aby nepoznala, co si myslí.

„Stejně jako to může znamenat, že to je pravda,“ odpověděl. „Považuji jejich historku o nezdárném dítěti s bujnou fantazií za mnohem důvěryhodnější než vaše řeči o spiknutí a chystané vraždě.“

Ella poposedla a natočila se víc k němu. „Začínám si myslet, pane Mahoney, že trpíte silnou nedůvěrou vůči bohatým lidem a že je nesnášíte. Taky mám dojem, že ty pocity jsou ještě silnější, jde-li o osoby anglického původu. Proč tedy tak rychle a rázně odmítáte myšlenku, že takoví lidé můžou intrikovat jeden proti druhému, a dokonce plánovat vraždu člověka ze své vrstvy?“

„Kdyby vás měli chuť zabít, nenajímali by si cizince. Vyřídili by si to s vámi sami.“

„Že by Carsonové sami dělali špinavou práci? Jistě žertujete. Ti by si nikdy neumazali ruce. A kdyby byli obviněni z mé vraždy, přišli by o všecko, co z mé předčasné smrti mohli získat. Radím vám, abyste si trochu víc hlídal záda. Carsonové by docela dobře mohli mít plán, jak vás zapletou do mé smrti.“ Stočila zrak ke Georgovi a potěšilo ji, že se tváří zachmuřeně, což znamenalo, že v něm aspoň vzbudila podezření a pochybnosti. „Abych řekla pravdu, překvapuje mě, že moji příbuzní vůbec znají nějakého Ira.“

„Znají mě docela dobře. Jeden z jejich nejbližších přátel připravil mého otce o podnik a mě v důsledku toho o dědictví,“ řekl chladně Harrigan.

„Aha, a z toho pramení nenávist k lidem mého druhu.“ Ella v duchu zaklela. Připomínáním všeho zlého, co mu provedli, ho na svou stranu nezíská. „Vsadila bych se, že máte na mysli Templetonovy. Pochybuji, že by mi nějak prospělo říkat vám, že ženy obvykle mají jen minimální vliv na obchodní záležitosti nebo informace o nich.“ Když se na ni Harrigan jen zamračil, pokrčila zdánlivě lhostejně rameny, pak náhle ztuhla. „Mahoney… Neseznámila se Templetonova dcera Eleanor s nějakým Mahoneym?“

„Mohla byste říct, že s jedním se seznámila. Byla to moje snoubenka.“

Čím dál hůř, pomyslela si Ella. „Byla?“

„Odřekla svatbu, když její otec získal firmu mého otce.“

Jeho sdělení Ellu na okamžik odvedlo od vlastních problémů a zkoumavě se na Harrigana zadívala.

Eleanor Templetonová byla vnadná plavovláska, krásná a nadutá. Ellu ohromilo, že se stala snoubenkou jakéhosi neznámého Ira. Když byla svatba najednou zrušena, nikoho to nepřekvapilo, a Ellu už vůbec ne. Vyrojila se spousta klepů o nevhodném svazku a šířily se velmi dlouho. Jenže právě v té době Ella objevila proradnost svých příbuzných, uvědomila si, že je její život ohrožen, a uprchla do Wyomingu. Během téměř tří následujících let měla na starost mnohem důležitější věci než rozmary a hlouposti filadelfské elity. Předpokládala, že proto jí jméno Mahoney nic neříkalo, když je uslyšela poprvé.

Teď jí ovšem hlavou proudily různé vzpomínky, včetně těch na několik podezření týkajících se Eleanor a také sestřenice Margaret. Drobné prohřešky, z nichž je kdysi podezírala, ztratily význam, jakmile si uvědomila, že jí hrozí smrt. Eleanor i Margaret byly krasavice společnosti a obě projevovaly sklon navazovat vztah s muži, které jejich vrstva považovala za nevhodné. Tyto vztahy byly obvykle krátkodobé, protože mladé muže nebo jejich rodiny postihl nečekaný krach. Tehdy si Ella začala klást otázku, jestli s jejich neštěstím neměly něco společného právě tyto dvě mladé ženy, zvláště proto, že úpadek snoubenců dívek téměř vždy přinesl prospěch jejich rodinám. Zrušení zásnub se považovalo za skandální a bylo divné, že Margaret a Eleanor znovu a znovu riskují svou dobrou pověst.

„Zdá se, že se divíte,“ řekl tiše Harrigan, trochu nervózní z jejího upřeného pohledu.

„Je Eleanor Templetonová vdaná?“

„Myslím, že za měsíc nebo dva bude mít svatbu, protože se zasnoubila s mužem ze své vrstvy. Po zásnubách se mnou byla zasnoubená ještě třikrát, než narazila na toho troubu.“

„A co moje sestřenice Margaret Carsonová? Nevíte, jestli se už vdala?“

„Od té doby, co jste utekla, je popáté zasnoubená. Ale nemyslím, že půjdete na některou svatbu. Její snoubenec pochází z chudých poměrů, narodil se nemajetnému Skotovi, který začal před dvaceti lety podnikat a teprve nedávno se propracoval k prosperitě.“

Ella se jemně usmála, protože u Harrigana postřehla zvědavost, již nedokázal utajit. „Nepřipadá vám trochu divné, že Eleanor a Margaret tolikrát zrušily zásnuby? Že se zjevnou bezohledností ohrozily svou pověst a postavení ve společnosti, kterou milují? Nebo že dlouho slibovaly manželství mladým mužům, kteří učinili první kroky do společnosti, v níž se Eleanor a Margaret narodily? Že navázaly vztah, jaký nikdo z jejich příbuzných nebo přátel nemohl schválit? Že byly ochotné čelit ostrakizaci a opovržení, ale vycouvaly ze vztahu, když daný muž opět zchudl? Připadá mi dost smutné, že si pokaždé vybírají muže, jenž začíná od píky, a když má konečně bohatství na dosah, o všecko přijde. Člověka napadá, jestli ty ženy nepřenášejí nějakou podivnou kletbu, nebo si jen nerozumně vybírají.“

„Nebo jestli nepracují pro své otce.“

Harrigan zlostí zbledl a Ellu napadlo, jestli mu hloupě neposkytla další důvod k tomu, aby jí nevěřil a nenáviděl ji. Už dal najevo, jak snadno dokázal odsoudit celou vrstvu lidí za hříchy několika z nich. Je možné, že si teď myslí, že je s Eleanor a Margaret jedna ruka. Napřed doufala, že odhalením jejich úskoků zlepší Harriganovo mínění o sobě, ale je možné, že dosáhla pravého opaku. Dlouze se nadechla, aby se uklidnila, a rozhodla se vytrvat. Každé jiné jednání by jen utvrdilo jeho podezření.

„To je to, co mi najednou začalo vrtat hlavou. Popravdě, těsně předtím, než jsem odjela z Filadelfie, jsem si začala klást otázku, jakou hru ty dvě hrají. Margaret a Eleanor nepodléhají vrtochům a fantaziím. Jsou taky velice hrdé a uvědomují si, jaké je jejich místo ve společnosti. Pak jsem se začala zajímat, jak se vůbec seznámily s těmi muži, kteří nebyli ani trochu přijatelní pro jejich přátele a rodiny. Ovšem námitky jejich rodin mi připadaly chabé a jaksi… falešné.“

„Ale nezkoumala jste to.“

Silný náznak výčitek v jeho hlubokém hlase ji podráždil. „Pane Mahoney, tehdy moji pozornost upoutalo něco mnohem důležitějšího – ohrožení mého života. Mrzí mě, že to ode mě považujete za sobecké, ale obávám se, že moje rozhodnutí, že zůstanu naživu, dostalo přednost před vším ostatním.“

Než stačil Harrigan odpovědět, přistoupil k jeho sedadlu malý obtloustlý muž, nervózně si odkašlal a řekl: „Pane, nevím, jakým zločinem se provinila tato mladá žena…“

„Tím nejodpornějším,“ řekla Ella. „Utekla jsem z domova.“ Pak na Harriganův hněvivý pohled odpověděla líbezným úsměvem.

Harrigan se zadíval příchozímu do očí a sevřelo se mu nitro z toho, jak velké opovržení tam spatřil. Nemohl se nijak bránit. Nikdo by neuvěřil, že sladce se usmívající Ella představuje takovou hrozbu, že ji musel spoutat – alespoň do té doby, než by s ní měl kdokoliv co do činění. Obavy a slušné vychování spolucestujících by opravdu mohly být problém, zvláště proto, že Ella byla dost chytrá, aby toho plně využila.

„Pane,“ řekl konečně pevným, chladně zdvořilým hlasem, „její rodina mě najala, abych ji odvezl zpátky do Filadelfie. Znovu a znovu odtamtud utíká.“

„Mladá žena by skutečně měla být v péči své rodiny, ale je zapotřebí odvážet ji v řetězech?“

„V řetězech? To jistě ne, pane. Má jen želízko na zápěstí, aby bylo jisté, že znovu neuteče.“

„Přece nemůže utéct z jedoucího vlaku, kdy ji hlídají dva zralí muži.“ Zavalitý muž znepokojeně pohlédl na dvě podobně obtloustlé ženy v přední části vozu. „Obávám se, že pohled na ženu, s níž tak neurvale zacházíte, tyto dámy rozrušuje.“

Harrigan mu chtěl říct, že mu do toho nic není a že by neměl strkat svůj bambulatý nos do věcí jiných lidí, ale nakonec se přiměl k úsměvu. „Během jízdy bych snad mohl jejich rozrušení zmírnit.“ S velkou námahou se snažil ignorovat Ellin jemný triumfální úsměv, když odstranil z jejího útlého zápěstí pouto. „Ovšem, pane, bezpečný návrat této ženy k rodině je důležitější než útlocit cizích lidí. Možná budu muset znovu použít násilí, a tak vám vřele doporučuji, abyste se svými společnicemi promluvil a upozornil je na to.“

To, jak muž zamručel, opatrně pohlédl na ženy, s nimiž cestoval, a pak se odkolébal zpátky na své místo, řeklo Harriganovi, že asi nebude schopný změnit jejich názor. Už jednou ho přiměly, aby se pletl do záležitostí jiných, a nejspíš to udělají znovu. Vyměnil si rozmrzelý pohled s Georgem a opět věnoval pozornost Elle. Tvářila se příliš samolibě, než aby se mu to líbilo.

„To není vítězství,“ řekl Harrigan, „pouze dočasná úleva.“

„A teď mě obviní z nepatřičného naparování,“ zamumlala. „Ještě není dost urážek, které musím snášet?“

„Ohromně dramatické. Vy jste se opravdu naparovala.“

„Špatně jste si to vysvětlil. Můj výraz nebyl triumfální, ale pobavený. Opravdu mě pobavila ukázka toho, jak zvládáte vlastní choutky. Byl jste ohromně zdvořilý, ale ve skutečnosti jste si přál říct tomu chlapíkovi, aby se staral o své a táhl zpátky ke svým poradkyním.“

Harrigan zamračeným pohledem zpražil usmívajícího se George, pak se opět zadíval na Ellu. Dokonale vystihla jeho pocity a to ho trochu znepokojovalo. Pokud ji má úspěšně vrátit její rodině, musí být neustále o krok před ní. Teď už byl přesvědčen, že to nebude lehké. Protože nemělo smysl popírat, co právě řekla, rozhodl se nevšímat si toho.

„Myslím, že jsme debatovali o proradnosti vašich příbuzných, než nás ten pán přerušil,“ řekl a předstíral, že nevidí její sarkastický výraz ani lehce povytažené obočí.

„Je divné, že jste tak ochotně uvěřil, že vaši rodinu oklamali a přivedli k úpadku, ale posmíváte se mému tvrzení, že si přejí moji smrt,“ řekla Ella.

„Je ohromný rozdíl mezi přesvědčením, že lidé jsou zloději, a přesvědčením, že jsou vrazi. Mnozí lidé kradou bez mrknutí oka, ale nikdy by je nenapadlo připravit někoho o život. A vaše rodina je pravděpodobně přesvědčena, že jim šlo o dobro obchodu, ne o zlodějnu. Spousta lidí v jejich postavení si neuvědomuje, že to může být jedno a totéž.“

„Pokud se tam vyskytly klam a podrazy, jaké si myslíme, že prováděli, pak věděli, že je to vyslovená zlodějna. Našli způsob, jak získat to, co patří někomu jinému, aniž by si ti chudáci uvědomili, že o to přišli, nebo jak je o to připravili. To je zlodějna. Označí-li se hezkým, úctyhodným jménem, nic se na tom nezmění.“

„Hovoříte o své rodině velmi tvrdě.“

„Je to rodina jen díky komplikované řadě sňatků. A je jednoduché hovořit tvrdě o lidech, kteří si přejí vaši smrt.“

Harrigan se nahrbil a vrhl na ni rozhořčený pohled. „Chystáte se prozpěvovat tu písničku celou cestu do Filadelfie?“

„Do té doby, než si ji začnete prozpěvovat se mnou.“

„Možná bych to udělal, kdyby to, co říkáte, dávalo smysl. Ale nedává.“

„Vzhledem k tomu, jak smýšlíte o bohatých, mě docela překvapuje, že vůbec pochybujete o obvinění proti nim.“ Pár okamžiků si ho prohlížela a přemýšlela, proč to nevzdala. „Co by vás přimělo uvažovat o možnosti, že říkám pravdu?“

„Chcete, abych vám řekl, jak mě přesvědčit, že vaše představy jsou pravdivé?“ Když ještě trochu pozvedla jemné obočí a dál na něho upřeně hleděla, tiše zaklel. „Skutečně potřebuji pádné zdůvodnění, něco víc než tvrzení, že je nějak štvete.“

„Štvu je proto, že mám spoustu něčeho, co vroucně milují – peníze.“

Harrigan se trochu napřímil a do mysli se mu začal vkrádat neklid. „Vy máte vlastní peníze?“ Georgova zachmuřená tvář Harriganovi ještě víc ztěžovala zahánět pochybnosti, které ho trápily.

„Samozřejmě že mám. Kdybych byla nějaká chudá, nemajetná příbuzná odkázaná na jejich milosrdenství, myslíte si, že by tolik stáli o to, abych se vrátila?“ Pokřiveně se usmála, zatímco on se zamračil a neodpověděl. „Matka, otec a mladší bratr se před sedmi lety utopili při havárii člunu.“ Ella pomalu pohladila stříbrný medailónek s růžovým reliéfem, který jí visel na krku. „Nebyli tak bohatí jako strýc Harold, ale chudí rozhodně nebyli. Všechno jsem zdědila já, ale mému strýci byla nad tím svěřena pravomoc, dokud mi nebude jedenadvacet nebo dokud se neprovdám.“

„Takže získal kontrolu nad vašimi penězi.“

„Jenom zčásti. Je celý houf právníků, kteří sledují, co dělá. Může jenom občas trochu ždímat fond. Strýc hlídá mě a oni hlídají jeho.“

„Tak napište závěť a všecko odkažte tetě nebo někomu jinému.“

„To už jsem udělala,“ řekla Ella, ale nepodařilo se jí odstranit z hlasu všechnu ostrost. Myslí si ten člověk, že je úplně padlá na hlavu? „Nevěřím, že je nezpochybnitelná. Strýc Harold číhá na mé dědictví. Protože teta Louisa po velkém skandálu odjela z Filadelfie a protože si strýc Harold může dovolit najmout velice chytré advokáty, závěť, kterou jsem napsala, bude možné snadno zneplatnit. Samozřejmě za předpokladu, že se někdy objeví na světle. Ne, strýc Harold chce moje peníze a sníží se ke všemu, aby se k nim dostal. I k tomu, že najme někoho, kdo mě odvede na porážku.“

Harrigan nesrozumitelně zaklel. Situace se každou minutou stávala komplikovanější a komplikovanější. Pořád si nebyl jistý, má-li věřit Ellinu tvrzení, že její život je v nebezpečí, ale už se k ní nemohl chovat s despektem. Nejistě se zmítal v síti něčích klamů, ale spletla ji ona, nebo Harold Carson? Krutá pravda byla taková, že nevěděl, komu z rodiny Carsonů má věřit. Všechny odpovědi se nacházely ve Filadelfii a on potřebuje čas, aby je získal.

„Velice se snažíte nevěřit mi, že?“ řekla tiše Ella.

„Ne. Jen si myslím, že je moudré nevěřit ani vám, ani vašemu strýci a prostě počkat, až dojedeme do Filadelfie, kde přijdeme na to, jaká ta pravda je.“

„Ve Filadelfii mě čeká smrt.“

„A taky pravda. Skutečně není jiná možnost než počkat.“

Ella se jemně usmála, pootočila hlavu a vyhlédla z okna. „Pořád je tu teta Louisa.“

3. kapitola

„Vlak zastavil.“

Georgovo tiché, ale napjaté sdělení málem přimělo Ellu otevřít oči a rozhlédnout se. Ale raději dál předstírala, že spí, protože nechtěla dát najevo novou naději, která ji rozehřála. Mohlo být tucet důvodů, proč vlak zůstal stát. Během dlouhé noci jednou zastavili pro vodu. Tentokrát to mohlo být proto, že potřebují uhlí nebo dřevo nebo co všecko je zapotřebí, aby pohánělo lokomotivu. Nemusí to být teta Louisa. Navíc si Ella nebyla jistá, jak by se tetě Louise podařilo zastavit vlak.

„Jsme v nějakém městě?“ zeptal se Harrigan, vstal a protáhl se.

„Žádné nevidím. Nevidím ani vodojem. Vypadá to, že jsme zastavili někde v pustině.“

„Asi brzy dojedeme do stanice. Podíváme se, jestli bychom mohli s někým promluvit.“

Ella pár okamžiků vyčkávala, než uslyšela, že se oba muži vzdálili, potom opatrně otevřela oči. Pohled z okna jí neřekl víc než to, že je časné ráno, a že by tedy George mohl mít pravdu. Opravdu se zdálo, že stojí někde daleko od civilizace. Stejně otevřenou, pustou krajinu bylo vidět oknem na druhé straně vozu. I když už nebyla připoutána k sedadlu, útěk by byl téměř nemožný a zřejmě velmi riskantní. Na míle daleko neviděla místo, kde by se mohla ukrýt.

Přestože jí útěk připadal beznadějný, vytáhla si Ella z účesu vlásenku. Teta ji dlouhé hodiny učila, jak s ní otevřít zámek. Byla to ohromná zábava. Posloužila jí také k tomu, aby se mohla dostat ze zamčeného pokoje, do něhož ji strýc rád zavíral. O poutech Louisa nikdy neuvažovala. Ella si vděčně uvědomila, že to nenapadlo ani strýce.

Po několika marných pokusech dostat se do zámku zaklela a nervózně se rozhlédla. Možná bude muset ještě někdy využít soucitu spolucestujících a ten by nezískala, kdyby ji slyšeli hovořit jazykem přístavního dělníka. Ellu potěšilo, že nikdo není tak blízko, aby ji zaslechl. Rozčilovalo ji ovšem zjištění, že ji všichni nenápadně pozorují, ale nikdo z nich jí nenabídne pomoc. Jejich soucit měl zjevně své meze. Nepatrná naděje, že se někdo z nich zvedne a pomůže jí, pomalu uhasínala.

„Teto Louiso, kéž bys to byla ty, kdo vlak zastavil,“ zamumlala a s novým úsilím se snažila odemknout pouta. „Zdá se, že jsi moje jediná naděje.“

„To je ten nejpitomější plán, který jsi kdy vymyslela,“ řekl Joshua a zamračeně pohlédl na Louisu.

Louisa odhrnula ze zardělé tváře pramen vlasů a na Joshuu, který stál vedle trati, bezpečně daleko od vnější koleje, se zlostně zadívala. I ona začínala pochybovat o svém plánu na zastavení vlaku. Stála uprostřed kolejí, po nichž brzy projede, a to ji přimělo položit si otázku nejen o rozumnosti plánu, ale i o vlastním rozumu. Dlouhé hodiny přemýšlela a snažila se přijít na to, jak zastavit vlak, aniž by ohrozila celé zařízení nebo jeho pasažéry. Kdyby strojvedoucí dostal nějaké upozornění na problém na trati, zpomalil by a bezpečně by zastavil. Nejméně nebezpečná a snadno odstranitelná překážka, která ji napadla, byla ona sama. Joshuovy neustálé námitky a výtky ji bohužel přiměly, aby si představovala až příliš mnoho věcí, které by se mohly zvrtnout – strašlivě, katastrofálně zvrtnout.

„Až moc důvěřuješ svému bližnímu.“

„Jo.“