Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

HOW THE LIGHT GETS IN

Copyright © 2013 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Excerpt from ´Anthem´ in Stranger Music by Leonard Cohen.

Copyright © 1993 by Leonard Cohen. Reprinted by permission

of McClelland & Stewart.

Excerpts from Vapour Trails by Marylyn Plessner (2000).

Used by permission of Stephen Jarislowsky.

Translation © Lenka Uhlířová, 2019

ISBN 978-80-284-0574-8

Obsah

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

PODĚKOVÁNÍ

Stejně jako u všech svých knih bych román Kudy vchází světlo nikdy nenapsala bez pomoci a podpory svého manžela Michaela. Prostou pravdou je, že bez něj by nebyly žádné knihy, a já mu budu vděčná celý život až do toho příštího.

Faktem je, že s touto poměrně komplikovanou knihou mi pomáhala celá řada lidí.

S kamarádkou Suzan McKenzieovou jsme v Hovey Manor u jednoho quebeckého jezera absolvovaly klasickou dvoudenní „redakční poradu“… probíraly jsme nápady, myšlenky, spojitosti. Vyhazovaly některé šílené, jiné zas až moc obyčejné a bezpečné. Zkoumaly jsme jeden nápad po druhém, vybíraly nejlepší z nich a rozvíjely je. Když najdete někoho, kdo je v tom dobrý, je to kouzelný proces, ale vyžaduje to kreativitu a zároveň i konstruktivnost. Nejde přitom o hledání chyb, ale o hledání ukrytého klenotu, o rozpoznání nápadu, který vede k nápadu ještě lepšímu. Vyžaduje to člověka, jenž poslouchá aktivně a s úctou, a právě to všechno Susan je. Tvoříme skvělý tým a pomohla mi tuto knihu o hodně vylepšit.

S mnoha problémy v otázkách techniky a technologií mi pomáhali také Cassie Galanteová, Jeanne-Marie Hudsonová, Paul Hochman a Denis Dufour. Merci, mille fois.

Moje neocenitelná asistentka Lise Pageová, neúnavná spolupracovnice a tvůrčí duše, je jednou z mých prvních čtenářek, která nikdy nešetří povzbuzením. Vím, že moje knihy i kariéra by bez Lise nebyly tím, čím jsou – a určitě by nebyly tak zábavné!

Jedním z prvních čtenářů je i můj bratr Doug, který kritizuje mírně a úžasně mě podporuje. Víte, po kariéře plné požehnání je těžké volat přátelům s dalšími a dalšími skvělými zprávami. Nepochybuju, že ze mě mají radost, ale po určité době už to může vypadat (a nejspíš nejen vypadat) jako vychloubání. Jenže když se stane něco báječného, stejně o tom chci mluvit a Doug je tím člověkem, kterému volám. Má ze mě vždycky radost (nebo je natolik hodný, že mi neřekne, abych zmlkla a vypadla).

Linda Lyallová navrhla a spravuje mou webovou stránku a dlouhé hodiny tráví zajišťováním, aby mediální obraz série zachycoval Gamache a spol. pravdivě. Děkuju, Lindo!

Moje agentky Teresa Chrisová a Patricia Moosbruggerová už dlouho provázejí moje knihy leckdy kamenitým a velmi nepředvídatelným terénem dnešního vydavatelského světa. Jsou sebejisté a statečné a volí své bitvy moudře… což mně umožňuje soustředit se na mou jedinou skutečnou práci. Napsat knihu, na kterou bych byla hrdá.

Nemám děti a knihy o Gamachovi pro mě nejsou bezvýznamné. Nepíšu je pro ukrácení dlouhé chvíle, ani je nepovažuji za slepice snášející zlatá vejce. Jde o moje splněné sny. Můj odkaz. Moje potomstvo. Jsou pro mě důležité a vkládám je do rukou skvělých lidí z nakladatelství Minotaur Books a St. Martin’s Press – své dlouholeté redaktorky a kamarádky Hope Dellonové, jež vždy dokáže knihu o hodně vylepšit, nakladatele Andrewa Martina, který vzal knížku zasazenou do maličké quebecké vísky a dostal ji na seznam bestsellerů New York Times, a Sarah Melnykové, jež se v Minotauru stará o marketing a zná mé knihy, zná mě a je urputnou, úspěšnou propagátorkou vrchního inspektora Gamache.

Děkuji!

A děkuji i Jamiemu Broadhurstovi, Danu Wagstaffovi a lidem z kanadského Raincoast Books, kteří dostali Gamache na seznam bestsellerů v mé vlastní zemi. Jsem tak nadšená.

Děkuji i nakladateli Davidu Shelleymu z britského vydavatelství Little, Brown, že sérii přijal. Vím, že u něj jsou ty knihy v dobrých rukou.

Nakonec bych chtěla poděkovat Leonardu Cohenovi. Knihu jsem pojmenovala podle úryvku z jeho básně / písně

„Anthem“:

Nech znít zvon, co ještě může znít,

zapomeň oběť perfektní,

ve všem je trhlina a z ní

k nám dovnitř světlo prochází.

Poprvé jsem tu sloku použila ve své druhé knize. Když jsem ho kontaktovala, abych ho požádala o svolení, a zjistila jsem, kolik bych za to měla zaplatit, obrátil se na mě prostřednictvím svého agenta a sdělil mi, že mi to dá zadarmo.

Zadarmo.

Za jiné úryvky básní štědře platím, a po právu. Očekávala jsem, že zaplatím i za tohle, zvlášť když tehdy před šesti lety panu Cohenovi většinu úspor zrovna ukradl člen jeho týmu, kterému věřil.

Ale on, místo aby žádal tisíce, nechtěl nic.

Světlo, které tím člověkem proudí, si ani nedokážu představit.

A teď vám předkládám svou nedokonalou oběť, napsanou s velkou láskou, vděčností a vědomím, jak obrovské mám štěstí.

JEDNA

Audrey Villeneuvová věděla, že se její představy nesplní.

Je přece dospělá a dovede rozlišit mezi představami a skutečností. Jenže to cestou do kanceláře, když projížděla tunelem Ville-Marie ze svého domu na východním konci Montrealu, měla každé ráno před očima. Slyšela to. Cítila, že se to děje.

Prvním signálem bude výbuch rudé, jak řidiči dupnou na brzdy. Kamion vepředu náhle změní směr, sklouzne a práskne sebou do stěny tunelu. Příšerný jek, který se začne odrážet od tvrdých zdí, se přiřítí až k ní a pohltí všechno ostatní. Klaksony, sirény, kvílení brzd, lidský křik.

A pak Audrey uvidí, jak se ze stropu odlupují obrovské betonové bloky a táhnou za sebou změť kovových žil a šlach. Tunel vyvrhne vnitřnosti, které držely celou stavbu pohromadě. Které držely celý Montreal.

Až do dneška.

A pak, a pak… ovál denního světla na konci tunelu se začne zavírat. Jako oko.

Potom tma.

A dlouhé, předlouhé čekání. Než ji to rozmačká.

Každé ráno a každý večer, když Audrey Villeneuvová projížděla tím technickým zázrakem spojujícím jeden konec města s druhým, se tunel zřítil.

„Nic se nestane,“ zasmála se pro sebe. Sama sobě. „Nic se nestane.“

Zesílila hudbu a začala si zpívat hlasitěji.

Stejně jí ale ruce na volantu mravenčily, pak postupně chladly, ztrácely cit a srdce jí bušilo čím dál víc. Na předním skle jí přistál gejzír sněhové břečky. Stěrače ji odhrnuly stranou a nechaly za sebou šmouhatý průhled ve tvaru půlměsíce.

Doprava zpomalila. Pak zastavila.

Audrey vytřeštila oči. Tohle se jí ještě nikdy nestalo. Projíždět tunelem jí připadalo už tak dost hrozné, ale zastavit v něm bylo nemyslitelné. Mozek jí úplně zamrzl.

„Nic se nestane.“ Jenže svůj hlas neslyšela, tak tenoučký byl a tak hlasitě se ozývalo to vytí v její hlavě.

Loktem zamkla dveře. Ne aby udržela ostatní venku, ale aby sebe udržela uvnitř. Chabý pokus zabránit si rozrazit dveře a s jekem se rozeběhnout ven z tunelu. Sevřela volant. Pevně. Pevněji. Ještě pevněji.

Oči jí těkaly od stěny potřísněné sněhovou břečkou ke stropu a vzdálené stěně.

Trhliny.

Bože můj, trhliny.

A polovičaté pokusy překrýt je maltou. Ne je opravit, ale zamaskovat.

To neznamená, že se tunel zřítí, ujišťovala se.

Jenže trhliny se rozšiřovaly a požíraly její zdravý rozum. Všechny příšery z jejích představ se zhmotňovaly a protahovaly se jimi dovnitř. Sápaly se po ní.

Vypnula hudbu, aby se mohla soustředit, dávala pozor na každé hnutí. Auta se po centimetrech sunula dopředu. Pak se zastavila.

„Jeď, jeď, jeď,“ žadonila.

Jenže Audrey Villeneuvová byla lapená a hrůzou bez sebe. Neměla kam jít. Tunel byl hrozný, ale to, co na ni čekalo v šedém prosincovém slunci, bylo ještě horší.

Věděla to – celé dny, týdny, měsíce, dokonce roky. Příšery existují. Žijí v prasklinách v tunelech, v temných uličkách a v úpravných řadových domcích. Mají jména jako Frankenstein, Drákula nebo Martha, David a Pierre. A skoro vždycky je najdete tam, kde je čekáte nejméně.

Podívala se do zpětného zrcátka a střetla se s pohledem vyděšených hnědých očí. Ale zahlédla i svou spásu. Svou stříbrnou kulku. Svůj dřevěný kolík.

Byly to pěkné koktejlky.

Jejich šitím strávila spoustu hodin. Čas, který mohla, měla strávit balením dárků pro manžela a dcery. Čas, který mohla, měla strávit pečením máslových hvězdiček, andílků a veselých sněhuláků s knoflíky z lentilek a očima z želé.

Místo toho každý večer po návratu domů zamířila Audrey Villeneuvová rovnou do suterénu ke svému šicímu stroji. Shrbená nad smaragdově zelenou látkou vestehovávala do šatů všechny svoje naděje.

Ten večer si je oblékne, vejde na vánoční večírek, rozhlédne se po místnosti a ucítí na sobě překvapené pohledy. V přiléhavých zelených šatech se hastroš Audrey Villeneuvová stane středem pozornosti. Ale neušila je, aby získala pozornost všech. Jen jednoho muže. A až ji bude mít, může se uvolnit.

Sejme své břemeno a pohne se v životě dál. Chyby budou napraveny. Trhliny uzavřeny. Příšery se vrátí tam, kam patří.

Výjezd na Champlainův most už byl na dohled. Normálně tudy sice nejezdila, ale tohle nebyl normální den.

Audrey zapnula blinkr a uviděla, jak na ni muž ve vedlejším autě vrhl kyselý pohled. Kam si myslí, že jede? Všichni jsou tu uvěznění. Jenže Audrey Villeneuvová byla uvězněná víc. Muž vztyčil prostředníček, ale ona se neurazila. V Quebeku to bylo stejně běžné jako přátelské zamávání. Pokud by Québécois někdy zkonstruovali nějaké auto, jeho kapotu by zdobil znak v podobě prostředníku. Normálně by mu to „přátelské zamávání“ oplatila, ale teď měla v hlavě jiné věci.

Odbočila do pravého pruhu k výjezdu na most. Stěnu tunelu měla jen půl metru od sebe. Do jedné z těch děr by se jí vešla celá pěst.

„Nic se nestane.“

Audrey Villeneuvová věděla, že se nestane spousta věcí, ale nic mezi nimi pravděpodobně nebude.

DVĚ

„Pořiď si sakra svoji husu,“ prohlásila Ruth a přitáhla si Rózu o něco blíž. Svou živou peřinu.

Constance Pineaultová se usmála a zahleděla se před sebe. Před čtyřmi dny by ji ani nenapadlo pořizovat si husu, ale teď staré básnířce Rózu doopravdy záviděla. A nejen kvůli teplu, které husa v mrazivém prosincovém dni poskytovala.

Před čtyřmi dny by ji nikdy nenapadlo, že opustí své pohodlné křesílko u krbu bistra a místo toho bude sedět na ledové lavičce vedle ženy, která je buď opilá, nebo cvok. Ale seděla tu. Před čtyřmi dny ještě Constance Pineaultová nevěděla, že teplo přichází v mnoha podobách. Stejně jako příčetnost. Teď už to věděla.

„Oó-brrrana,“ zařvala Ruth na malé hokejisty na zamrzlém rybníčku. „Proboha, Aimée Pattersonová, i Róza by to zahrála líp.“

Aimée projela kolem a Constance ji slyšela utrousit něco jako „dává“. Nebo „tráva“. Nebo…

„Zbožňují mě,“ sdělila Ruth Constance. Nebo Róze. Nebo řídkému vzduchu.

„Bojí se tě,“ opáčila Constance.

Ruth ji přejela pronikavým pohledem. „Ty jsi pořád tady?

Myslela jsem, že jsi umřela.“

Constance z úst vypustila obláček smíchu, ten přelétl náves a připojil se ke kouři z komínů.

Před čtyřmi dny si myslela, že už se nikdy nezasměje, ale tady vedle Ruth, po kotníky ve sněhu a s mrznoucím zadkem, objevila další zdroj humoru. Ukrytý. Tady ve Three Pines. Kde se uchovává smích.

Obě dál sledovaly dění na návsi v tichosti, až na občasné kváknutí, které, jak Constance doufala, pocházelo od Rózy.

Přestože byly obě přibližně stejného věku, představovaly staré ženy dva protiklady. Zatímco Constance nosila na hlavě úpravný drdol z dlouhých hedvábných vlasů, Ruth měla vlasy hrubé a okudlané nakrátko. Tam, kde byla Constance měkká a zakulacená, vyznačovala se Ruth tvrdostí a ostrostí. Samá nabroušená hrana.

Róza se zavrtěla a zamávala křídly. Pak sklouzla Ruth z klína na zasněženou lavičku, doťapkala po ní ke Constance, vyšplhala jí na klín a uhnízdila se tam.

Ruth přimhouřila oči, ale nepohnula se.

Od chvíle, kdy Constance přijela do Three Pines, neustále sněžilo. Vzhledem k tomu, že celý svůj dospělý život strávila v Montrealu, už zapomněla, jak krásný může sníh být. V bílé nadílce viděla především nepříjemnost, která se musí odklízet. Úmornou práci padající z oblohy.

Ovšem teď měla před sebou sníh svého dětství. Radostný, hravý, čistý a zářivý. Čím víc, tím líp. Byla to hračka.

Pokrýval kamenné chaloupky, stavení z růžových cihel i domky s dřevěným obložením, jež obklopovaly náves. Pokrýval bistro, knihkupectví, pekařství i obchod se smíšeným zbožím. Constance se zdálo, že Three Pines je výsledkem práce nějakého alchymisty, který vísku vyčaroval z řídkého vzduchu a posadil ji do zdejšího údolí. Anebo vesnička možná napadala z nebe stejně jako sníh, aby umožnila měkké přistání těm, kteří také spadli.

Když Constance tehdy dorazila do Three Pines a zaparkovala před Myrniným knihkupectvím, dělala si starosti, protože nápory sněhu zesílily do sněhové vánice.

„Neměla bych přeparkovat?“ zeptala se Constance Myrny, než si šly nahoru lehnout. Myrna vyhlédla z okna svého knihkupectví spojeného s antikvariátem a zauvažovala nad její otázkou.

„Myslím, že je mu dobře tam, kde je.“ Je mu dobře tam, kde je.

A bylo. Constance tehdy zažila neklidnou noc, poslouchala, jestli neuslyší sirény sněžných pluhů. Varování, že její auto vykopou a odtáhnou. Okna jejího pokoje se třásla pod nápory sněhu, jež do nich vrhal vítr. Slyšela skučení v korunách stromů a mezi bytelnými domy, jako by vichřice byla živá a na lovu. Nakonec se Constance v teple pod peřinou přece jen podařilo usnout, a když se probudila, bouře už odvála pryč. Došla k oknu, čekala, že uvidí své auto úplně zaváté, jen jako bílou vybouleninu pod půlmetrovou vrstvou nového sněhu. Místo toho byla silnice protažená a všechna auta vyhrabaná.

Je mu dobře tam, kde je. A jí nakonec taky.

Sníh padal dál čtyři dny a čtyři noci, než se Billy Williams vrátil s pluhem. A než se to stalo, byla vesnice Three Pines zavátá, odříznutá od světa. To ale nevadilo, protože právě tam měli všechno, co potřebovali.

Sedmasedmdesátiletá Constance Pineaultová si pomalu uvědomovala, že jí není dobře, protože má bistro, ale protože má Olivierovo a Gabriho bistro. Nebylo tam jen nějaké knihkupectví, ale Myrnino knihkupectví, pekařství, které patřilo Sarah, a koloniál monsieur Béliveaua.

Přijela sem jako nezávislá městská žena, a teď seděla celá zasněžená na lavičce vedle jedné bláznivé báby a na klíně měla její husu.

Tak kdo je tu teď cvok?

Jenže Constance Pineaultová věděla, že má do šílenství daleko. Naopak. Konečně dostala rozum.

„Přišla jsem se tě zeptat, jestli bys nechtěla něco k pití,“ nadhodila Constance.

„Ježíši, ty babizno, proč jsi to neřekla hned?“ Ruth vstala a oprášila si z vlněného kabátu sníh.

Constance také vstala a podala staré básnířce Rózu se slovy:

„Jdi se vycpat.“

Ruth si odfrkla a přijala husu i její slova.

Od penzionu právě přicházeli Olivier a Gabri. Sešly se s nimi na silnici.

„To není blizard, ale teplý fén,“ prohlásila Ruth.

„Býval jsem čistý jako padlý sníh,“ svěřil Gabri Constance, „ale pak jsem uklouzl.“

Olivier a Constance se zasmáli.

„Vstoupil do tebe duch Mae Westové?“ zeptala se Ruth.

„Nebude Ethel Mermanová žárlit?“

„Tam je dost místa pro všechny,“ odtušil Olivier s pohledem upřeným na svého obtloustlého partnera.

Constance předtím s homosexuály vlastně nikdy nepřišla do styku, aspoň pokud věděla. Jediné povědomí, které o nich měla, bylo, že jsou to „oni“. Ne „my“. A že jsou proti přírodě. Ve svém nejshovívavějším rozpoložení považovala homosexuály za narušené. Nemocné.

Pokud o nich vůbec uvažovala, většinou na ně myslela s nelibostí, dokonce s odporem.

Až do doby před čtyřmi dny. Než začal padat sníh a malou vesničku v údolí odřízl od světa. Dokud nezjistila, že Olivier, člověk, k němuž se chovala tak chladně, jí vyhrabal auto. Sám od sebe. A necítil potřebu se o tom vůbec zmiňovat.

Dokud ze svého pokoje v Myrnině loftovém bytě nad knihkupectvím neviděla Gabriho, jak se se skloněnou hlavou probíjí vánicí, aby mohl přinést kávu a croissanty vesničanům, kteří sami nedokážou dojít na snídani do bistra.

Zatímco ho sledovala, doručil jídlo a pak jim lopatou odházel sníh z verandy, schodů a pěšinky před vchodem.

A pak odešel. Přesunul se k dalšímu domu.

Constance ucítila, jak jí paži podepřela Olivierova silná ruka. Kdyby se v té chvíli objevil ve vsi nějaký cizí člověk, co by si pomyslel? Že jsou Olivier a Gabri její synové?

Doufala, že ano.

Constance prošla dveřmi a nasála známé aroma bistra. Trámy z tmavého dřeva a podlaha z širokých borových fošen už za tu dlouhou řadu let nasákly vůní hořících javorových polen a silné kávy.

„Tady!“

Constance se otočila za hlasem. Tabulková okna dovnitř propouštěla tu trochu denního světla, která byla k dispozici, ale stejně tam panovalo šero. Oči jí zabloudily k velkým kamenným krbům na obou koncích bistra, rozsvíceným vesele plápolajícím ohněm a obklopeným pohodlnými křesly a pohovkami. Uprostřed lokálu stály mezi krby a místy k posezení prostřené starožitné borové stoly s příbory a nesourodou směskou kostního porcelánu. V rohu se tyčil velký hustý vánoční stromek, na němž svítila červená, modrá a zelená světýlka a z větví mu visela roztodivná směsice skleněných koulí, kapek a rampouchů.

V křeslech sedělo několik místních, v rukou si hýčkali hrnky s café au lait nebo horkou čokoládou a četli si včerejší anglické i francouzské noviny.

Zavolání přišlo z opačného konce lokálu, a přestože Constance tu ženu zatím pořádně neviděla, velice dobře věděla, kdo to byl.

„Objednala jsem čaj.“ Myrna stála a čekala na ně u jednoho z krbů.

„Doufám, že to říkáš jí,“ ucedila Ruth, když si zabrala nejlepší místo u ohně a položila si nohy na stoličku.

Constance Myrnu objala a pod tlustým svetrem ucítila měkké maso. Přestože Myrna byla přinejmenším o dvacet let mladší a navíc olbřímí černoška, vůní i na omak Constance připomínala její matku. Constance to napoprvé polekalo, jako by ji někdo maličko postrčil, aby ji vyvedl z rovnováhy, ale teď už se na ta objetí těšila.

Posadila se, upíjela čaj, dívala se do mihotání plamenů a poslouchala, jak se Myrna s Ruth baví o poslední dodávce knih, kterou zdržel sníh.

Cítila, jak v tom teple začíná klimbat.

Čtyři dny. Za tu dobu získala dva homosexuální syny, tlustou černošskou matku, za kamarádku bláznivou básnířku a uvažovala, že si pořídí husu.

Tohle od své návštěvy zrovna nečekala.

Jak tam seděla, uhranutá ohněm, padla na ni trudomyslnost. Nebyla si tak docela jistá, že Myrna chápe, proč sem přijela. Proč ji po tolika letech kontaktovala. Bylo životně důležité, aby to Myrna pochopila, ale už jí docházel čas.

„Sněžení polevuje,“ oznámila jim Clara Morrowová. Prohrábla si vlasy ve snaze nějak zkrotit svou kštici elektrizovanou od čepice, ale jen to zhoršila.

Constance se probrala. Uvědomila si, že vůbec neviděla Claru přijít.

Seznámila se s ní hned ten první večer ve Three Pines. Clara ji i Myrnu pozvala na večeři, a přestože by se Constance bývala ráda najedla v klidu sama s Myrnou, nevěděla, jak zdvořile odmítnout. A tak si navlékly kabáty, nazuly vysoké boty a doploužily se ke Claře.

Měly se sejít jen ony tři, což by bylo už tak dost zlé, ale pak dorazila ještě Ruth Zardová se svou husou a večer se ze špatného zvrhl v naprostou katastrofu. Husa Róza si pro sebe brblala cosi, co znělo jako „fuck, fuck, fuck“, zatímco Ruth celý večer nasávala, nadávala a skákala jim do řeči.

Constance o ní už samozřejmě slyšela. Cena generálního guvernéra za poezii byla asi nejvíc, čím mohla Kanada vyšinutou zahořklou básnířku ověnčit.

Kdo tě kdysi ranil, / tak neodčinitelně, / že každý začátek / vítáš s pokrčeným rtem?

Jak se večer vlekl, Constance si uvědomila, že je to dobrá otázka. Byla v pokušení se na to bláznivé básnířky zeptat, ale neudělala to ze strachu, aby se na oplátku ona na něco nezeptala jí.

Clara připravila omelety s rozteklým kozím sýrem, které doplnila míchaným salátem a čerstvými, ještě teplými bagetami. Najedly se ve velké kuchyni a po jídle, zatímco Myrna vařila kávu a Ruth s Rózou se uklidily do obývacího pokoje, odvedla Clara Constance do svého ateliéru. Stísněný prostor, nacpaný plátny, štětci a paletami, plnilo aroma olejových barev, terpentýnu a přezrálých banánů.

„Peter by mě nepřestával mořit, abych si tu uklidila,“ poznamenala Clara, když se rozhlédla po tom nepořádku.

Clara vykládala o rozchodu se svým manželem celou večeři. Constance nasadila soucitný výraz a přitom přemítala, jestli by dokázala prolézt záchodovým okénkem a zmizet. Smrt v závěji přece nemůže být tak hrozná, ne?

A teď Clara o manželovi zase začíná. O odloučeném manželovi. Připadalo jí, jako by se před ní procházela ve spodním prádle a ukazovala jí své intimní partie. Bylo to nehezké, nevkusné a nevhodné. Constance chtěla jen domů.

Z obývacího pokoje slyšela „fuck, fuck, fuck“. Nevěděla, jestli to říká husa, nebo stará básnířka, a už jí to bylo jedno.

Clara prošla kolem stojanu. Na plátně byl vidět jen přízračný obrys, z něhož se stával jakýsi muž. Constance bez velkého nadšení následovala Claru na druhou stranu ateliéru. Malířka rozsvítila lampu, která vzápětí ozářila nevelký obraz.

Nejdřív jí připadal nezajímavý, rozhodně ničím výjimečný.

„Ráda bych vás namalovala, kdybyste souhlasila,“ nadhodila Clara, aniž by se na svou návštěvu podívala.

Constance se naježila. Že by ji Clara poznala? Ví snad, kdo Constance je?

„Myslím, že ne,“ odpověděla pevným hlasem.

„Chápu,“ opáčila Clara. „Sama si taky nejsem jistá, jestli bych chtěla, aby mě někdo maloval.“

„Proč ne?“

„Moc bych se bála, co by ten člověk mohl vidět.“

Clara se usmála a vykročila zpátky ke dveřím. Constance se vydala za ní, ale ještě předtím se naposledy podívala na ten malý obraz. Byla na něm Ruth Zardová, která v reálném světě odpadla a momentálně chrápala Claře na pohovce. Na obraze si stará básnířka přitahovala ke krku modrý šál hubenýma rukama připomínajícíma pařáty. Na krku se jí pod kůží průsvitnou jako pergamenový papír rýsovaly šlachy a žíly.

Clara zachytila Ruthinu zahořklost, samotu, vztek. Constance najednou zjistila, že od portrétu skoro nedokáže odtrhnout pohled.

Ve dveřích ateliéru se ještě ohlédla. Neměla už nijak ostříží zrak, ovšem to ani nemusela, aby viděla, co Clara doopravdy namalovala. Byla to Ruth, ale také někdo jiný. Obraz, který si Constance pamatovala z dětství stráveného na kolenou.

Na obraze byla stará básnířka, ale také Panna Marie. Matka Boží. Zapomenutá, roztrpčená. Opuštěná. Mračící se na svět, který si už nevzpomíná, co mu dala.

Constance cítila úlevu, že odmítla Clařinu žádost ji namalovat. Jestli takhle vidí Matku Boží, co by asi Clara viděla v ní?

Později toho večera Constance zjevně bezcílně dobloudila znovu ke dveřím ateliéru.

Na portrét stále svítila bodová lampa, a dokonce i ode dveří Constance viděla, že její hostitelka nezachytila prostě jen bláznivou Ruth. Ani nenamalovala pouze zapomenutou a zahořklou Marii. Ta stará žena hleděla do dálky. Do temné a osamělé budoucnosti. Ale. Ale. Právě tam. Jen těsně mimo dosah. Sotva viditelné. Bylo tam ještě něco.

Clara zachytila zoufalství, ale také naději.

Constance si vzala kávu a znovu se připojila k Myrně, Claře a Ruth s Rózou. Tehdy už jim naslouchala. A začínala, teprve začínala chápat, jaké by to bylo, kdyby si k obličeji přiřadila víc než jen jméno.

To se stalo před čtyřmi dny.

A teď byla sbalená a připravená k odjezdu. Ještě poslední šálek čaje v bistru, a bude pryč.

„Nejezdi,“ promluvila na ni tiše Myrna.

„Musím.“

Constance přerušila s Myrnou oční kontakt, který jí celkově připadal až moc důvěrný. Namísto toho se zahleděla z ojíněného okna na zasněženou vesnici. Stmívalo se a na stromech i domech se začala rozsvěcovat vánoční světýlka.

„Můžu zase přijet? Na Vánoce?“

Následovalo dlouhé, předlouhé ticho. A z toho ticha vylezly zpátky všechny Constanciny strachy. Sklopila oči k rukám, které měla úhledně složené v klíně.

Odhalila se. Ošálili ji, aby si myslela, že je v bezpečí, vítaná, že ji tu mají rádi.

Pak ucítila na hřbetu ruky masitou dlaň a zvedla oči.

„To bych moc ráda,“ odpověděla Myrna s úsměvem. „Užijeme si spoustu zábavy.“

„Zábavy?“ zeptal se Gabri a plácl sebou na pohovku.

„Constance zase přijede na Vánoce.“

„Paráda. Můžeš přijít na štědrovečerní mši s koledami. Zpíváme všechny oblíbené. Tichou noc, První Vánoce –“

„Stojí vrba košatá, gay, gay, koleda,“ doplnila Clara.

„Pojďte, chlapci, k nám, koledy vám dám,“ přidala se Myrna.

„Prostě klasiku,“ shrnul Gabri. „I když letos zkoušíme jednu novou.“

„Doufám, že ne ‚Jen kvůli nám‘,“ poznamenala Constance.

„Nejsem si jistá, že bych to zvládla.“

Gabri se zasmál. „Ne, Huronskou koledu. Znáš ji?“ Zazpíval několik veršů staré koledy frankofonních Quebečanů.

„Tu miluju,“ odpověděla, „ale nikdo ji už nezpívá.“

I když asi by ji nemělo překvapovat, že v téhle vesničce najde ještě něco dalšího, co je pro svět venku už ztraceno.

Constance se rozloučila a s voláním „À bientôt!“ spolu s Myrnou došla ke svému autu.

Nastartovala, aby se zahřálo. Na hokej začínalo být už moc tma a děti právě odcházely z kluziště. Vrávoraly ve sněhu s nazutými bruslemi a opíraly se přitom o hokejky.

Constance věděla, že je to teď, nebo nikdy.

„Taky jsme to dělávali,“ řekla a Myrna sledovala její pohled.

„Hráli jste hokej?“

Constance přikývla. „Měli jsme vlastní tým. Trénoval nás otec. Máma fandila. Byl to oblíbený sport bratra Andrého.“

Podívala se Myrně do očí. Tak, pomyslela se. A je to. Ošklivé tajemství se konečně provalilo. Až se vrátí, Myrna bude mít spoustu otázek. A Constance konečně, konečně věděla, že na ně odpoví.

Myrna se dívala, jak její kamarádka odjíždí, a na ten rozhovor už nemyslela.

TŘI

„Dobře si to rozmyslete,“ řekl Armand Gamache. Jeho hlas zněl skoro neutrálně. Skoro. Ovšem pohled v jeho tmavohnědých očích se nedal s ničím splést.

Byl tvrdý a studený. A neoblomný.

Díval se na agenta přes své půlkulaté brýle na čtení a čekal.

Konferenční místnost ztichla. Šustění papírů i tiché přidrzlé šeptání umlklo. Dokonce i pobavené pohledy zmizely.

Všechny oči se upíraly na vrchního inspektora Gamache. Inspektorka Isabelle Lacosteová vedle něj sklouzla pohledem ze šéfa na shromážděné agenty a inspektory. Jednalo se o každotýdenní brífink oddělení vražd Sûreté du Québec. O setkání určené k výměně informací a nápadů ohledně případů s právě probíhajícím vyšetřováním. Zatímco dřív se tak dělo ve znamení spolupráce, teď to byla hodina, které se začala děsit.

A když to tak připadá jí, jak se asi musí cítit vrchní inspektor?

Už se ale těžko dalo poznat, co šéf cítí a co si myslí. Isabelle Lacosteová ho znala líp než kdokoli jiný v místnosti. Sloužila pod ním nejdéle, jak si překvapeně uvědomila. Zbytek staré gardy byl přeložen jinam, ať už na vlastní žádost, nebo z rozkazu vrchního komisaře Francoeura.

A tuhle sběř naopak přeložili k nim.

Nejúspěšnější oddělení vražd jejich národa vykuchali a nahradili línými, drzými, neschopnými grázly. Jenže opravdu byli tak neschopní? Jako vyšetřovatelé vražd nepochybně, ale šlo o jejich skutečný úkol?

Samozřejmě že ne. Ona i Gamache, jak předpokládala, věděli, proč tam ti muži a ženy doopravdy jsou. A nebylo to kvůli vyšetřování vražd.

Přesto jim ale vrchní inspektor dokázal velet. Stále je dokázal ovládat. Ovšem jen taktak. A Lacosteová měla pocit, že rovnováha se vychyluje. Každý den k nim přicházeli další a další nováčci. Viděla, že si vyměňují vědoucí úsměvy.

Lacosteová cítila, jak jí stoupá žluč.

Davové šílenství. Šílenství, které zachvátilo jejich oddělení. A vrchní inspektor Gamache ho každý den krotil a přebíral nad ním kontrolu. Jenže ta mu přesto klouzala z rukou. Jak dlouho ještě může vydržet, než mu vyklouzne docela?

Inspektorka Lacosteová se bála spousty věcí a většina z těch strachů se nějak týkala jejího malého syna a dcery. Bála se, že se jim něco stane. Věděla, že ty strachy jsou z větší části iracionální.

Jenže na strachu, co se stane, jestli vrchní inspektor ztratí kontrolu, nebylo iracionálního vůbec nic.

Zachytila pohled jednoho ze starších agentů, který se znuděně rozvaloval v židli s rukama založenýma na prsou. Inspektorka Lacosteová ho zpražila přísným pohledem. Sklopil oči a zrudl.

Zahanbeně. Přesně, jak by měl.

Pod jejím káravým pohledem se posadil rovně a ruce spustil podél boků.

Souhlasně pokývla. Vítězství, i když malé a nepochybně dočasné, ale i to se v současné době počítá.

Inspektorka se otočila zpátky ke Gamachovi. Velké dlaně měl úhledně položené na stole. Spočívaly na týdenním hlášení. Vedle leželo nepoužité pero. Pravá ruka se mu maličko třásla a ona doufala, že si toho nikdo jiný nevšiml.

Byl hladce oholený a vypadal každým coulem na to, čím doopravdy byl. Na muže těsně před šedesátkou. Nebyl nijak zvlášť pohledný, ale působil distingovaně. Víc jako profesor než jako policista. Víc jako objevitel než jako lovec. Voněl po santálovém dřevě s lehkým nádechem růžové vody a každý den si do práce oblékal sako s kravatou.

Upravené tmavé vlasy mu šedivěly a na spáncích i nad ušima se mu trochu kroutily. Obličej měl zbrázděný vráskami, které mu tam vepsal věk, starosti i smích, i když zrovna ty od smíchu nedostaly v poslední době moc příležitostí se procvičit. A nakonec tam byla jizva na levém spánku, která mu už navždy zůstane. Připomínka událostí, na něž ani jeden z nich stejně nikdy nezapomene.

Se svými stotřiaosmdesáti centimetry byl velký a ramenatý. Ne vyloženě svalnatý, ale ani tlustý. Měl pevné, solidně stavěné tělo.

Pevné, pomyslela si Lacosteová. Jako pevnina. Jako mys čelící širému oceánu. Začíná už to neutuchající bičování vymílat rýhy a prohlubovat štěrbiny? Začínají se ukazovat trhliny?

Momentálně vrchní inspektor Gamache nejevil žádné známky eroze. Upřeně hleděl na drzého agenta, až ho dokonce i Lacosteové začalo být trochu líto. Mladý policista si spletl útes s písčinou. Příliš pozdě mu došlo, proti čemu se to řítí.

Viděla, jak se drzost mění v nejistotu a pak v paniku. Obrátil se ke svým kamarádům pro podporu, ale ti vycouvali, jako smečka hyen. Skoro to vypadalo, že se těší, až uvidí, jak ho vrchní inspektor rozcupuje na kousky.

Až do té chvíle si Lacosteová neuvědomila, jak ochotná je tahle smečka obrátit se proti vlastním členům. Nebo jim aspoň odmítnout pomoc.

Zalétla pohledem ke Gamachovi, který nespouštěl oči ze zahanbeného agenta, a došlo jí, co šéf dělá. Zkouší je. Zkouší jejich vzájemnou loajalitu. Oddělil ze smečky jednoho a čekal, jestli mu někdo z ostatních přispěchá na pomoc.

Ale neudělali to.

Isabelle Lacosteová se trochu uvolnila. Vrchní inspektor Gamache má situaci stále pod kontrolou.

Gamache dál upřeně hleděl na mladého agenta. Teď už se začali ošívat ostatní. Jeden z policistů vstal a podrážděně prohlásil: „Mám práci.“

„Sedněte si,“ vyzval ho vrchní inspektor, aniž by na něj pohlédl. Dotyčný dopadl na židli jako kámen.

Gamache čekal. A čekal.

„Désolé, patron,“ zahučel agent nakonec. „Ještě jsem toho podezřelého nevyslechl.“

Ta slova klouzala po stole. Mizerné přiznání. Všichni slyšeli mladého agenta o tom výslechu lhát a teď čekali, co vrchní inspektor udělá. Jak mu dá co proto.

„Promluvíme si o tom po poradě,“ řekl Gamache.

„Ano, pane.“

Lidé kolem stolu okamžitě zareagovali.

Potutelné úsměvy. Po ukázce síly šéf projevil slabost. Kdyby toho agenta rozcupoval, vzbudil by v nich úctu. Strach. Teď ale ucítili jen krev.

A Isabelle Lacosteová si pomyslela: Bože můj, vždyť i já bych si přála, aby toho agenta ponížil a zostudil. Aby ho strašlivě ztrestal jako varování komukoli dalšímu, kdo by se chtěl vrchnímu inspektorovi stavět na odpor.

Aby narýsoval zřetelnou hranici.

Jenže Isabelle Lacosteová už sloužila v Sûreté dost dlouho na to, aby věděla, o kolik snazší je střílet než mluvit. O kolik snazší je křičet než jednat uvážlivě. O kolik snazší je někoho shazovat, ponižovat a využívat než se chovat důstojně a zdvořile, dokonce i k těm, kteří se tak sami nechovají.

O kolik víc odvahy vyžaduje být laskavý než jednat krutě.

Jenže časy se změnily. Sûreté se změnila. Teď se v ní odměňovala a podporovala krutost.

Vrchní inspektor Gamache to věděl. A přesto právě nastavil krk. Lacosteová přemýšlela, jestli to udělal schválně, nebo jestli opravdu tak zeslábl.

Už to nepoznala.

Zato věděla, že vrchní inspektor uplynulých šest měsíců musel přihlížet tomu, jak jeho oddělení vykuchávají a przní. Jak ničí jeho dílo. Díval se, jak ti, kteří mu dosud byli věrní, odcházejí, nebo se obracejí proti němu.

Zpočátku bojoval, ale zadupali ho do země. Znovu a znovu vídala, jak se vrací do kanceláře po hádce s vrchním komisařem. Gamache se vracel jako poražený. A teď se zdálo, že už v něm žádná bojovnost nezbývala.

„Dál,“ vyzval je Gamache.

A tak to šlo ještě hodinu. Každý agent zkoušel Gamachovu trpělivost, ale mys držel. Nejevil žádné známky rozpadu, nezdálo se, že by se to na vrchním inspektorovi jakkoli podepsalo. Pak konečně porada skončila a Gamache vstal. Inspektorka Lacosteová vstala také a po krátkém zaváhání se postavili i ostatní agenti. Ve dveřích se vrchní inspektor otočil a podíval se na toho policistu, který mu zalhal. Byl to jen letmý pohled, ale stačil. Agent se zařadil za vrchního inspektora a následoval ho do jeho kanceláře. Když se za nimi zavíraly dveře, inspektorka Lacosteová si ještě stačila všimnout výrazu šéfova obličeje.

Vypadal vyčerpaně.

„Posaďte se.“ Gamache ukázal na židli a pak se posadil na otočné kancelářské křesílko za svým stolem. Agent se snažil tvářit suverénně, ale pod přísným pohledem vrchního inspektora jeho machrování postupně vyprchalo.

Když Gamache promluvil, z hlasu mu zněla nenucená autorita.

„Jste tady spokojený?“

Ta otázka agenta překvapila. „Asi.“

„Zmůžete se na lepší odpověď, je to jednoduchá otázka. Jste tady spokojený?“

„Musím tady být, nemám na výběr.“

„Ale vy máte na výběr. Můžete dát výpověď. Nejste nevolník. A řekl bych, že nejste ani tak hloupý, jak předstíráte.“

„Já nepředstírám, že jsem hloupý.“

„Ne? Tak jak byste nazval fakt, že při vyšetřování vraždy opomenete vyslechnout klíčového svědka? Jak byste nazval fakt, že o tom lžete někomu, o kom musíte vědět, že vaši lež prokoukne?“

Ovšem agenta zjevně ani nenapadlo, že by ho šéf mohl přistihnout. A rozhodně mu ani nepřišlo na mysl, že by se mohl sám ocitnout na koberečku v Gamachově kanceláři.

Hlavně ho ale nenapadlo, že místo aby se do něj vrchní inspektor pustil a roznesl ho na kopytech, bude na něj jen upírat ty své přemýšlivé oči.

„Řekl bych, že to bylo hloupé,“ připustil agent.

Gamache se na něj jen dál díval. „Je mi jedno, co si o mně myslíte. Je mi jedno, co si myslíte o svém přidělení sem. Máte pravdu, že to nebyla vaše volba, a ani moje. Nejste školený vyšetřovatel. Ovšem jste agentem Sûreté du Québec, jednoho z nejlepších policejních sborů na světě.“

Agent se ušklíbl, ale pak se jeho výraz proměnil v mírně překvapený.

Vrchní inspektor si nedělal legraci. Doopravdy tomu věřil. Věřil, že Sûreté du Québec je skvělý a výkonný policejní sbor. Hráz mezi občany a těmi, kdo by jim chtěli ublížit.

„Tuším, že jste sem přišel z oddělení závažné trestné činnosti.“

Agent přikývl.

„Určitě jste už viděl strašné věci.“

Agent na židli znehybněl.

„Je těžké nesklouznout k cynismu,“ pokračoval Gamache tiše. „Tady se setkáváme jen s jedním, v tom je velká výhoda. Specializujeme se. Nevýhodou je, čím se zaobíráme. Smrtí. Pokaždé když zazvoní telefon, jde o ztrátu života. Někdy je to nehoda. Někdy sebevražda. Někdy se z toho vyklube přirozená smrt, ale většinou je velice nepřirozená. A tehdy do toho vstupujeme my.“ Agent se mu zahleděl do očí a na okamžik věřil, že v nich vidí strašná úmrtí, která se tam kupila dnem i nocí, celá léta. Mladí i staří, děti. Otcové, matky, synové a dcery. Zabití. Zavraždění. A jejich těla ležící u nohou tady toho muže.

Připadalo mu, jako by k nim vstoupila sama Smrt a způsobila, že vzduch v kanceláři zhoustl a ztěžkl.

Gamache se naklonil k agentovi a ztišeným hlasem se ho zeptal: „Víte, co jsem se po třech desítkách let se smrtí naučil?“

Agent se mimoděk také nahnul blíž.

„Naučil jsem se, jak je život vzácný.“

Agent se na něj díval, čekal, že bude ještě něco následovat, ale když nic dalšího nepřišlo, zapadl zas do židle.

„Práce, kterou děláte, není bezvýznamná,“ pokračoval vrchní inspektor. „Lidi na vás spoléhají. Prosím, berte ji vážně.“

„Ano, pane.“

Gamache vstal a agent se také zvedl. Vrchní inspektor ho doprovodil ke dveřím a při odchodu mu pokývl.

Všichni v kanceláři oddělení vražd to celou dobu sledovali, čekali na výbuch. Očekávali, že Gamache opovážlivého agenta nelítostně zpraží, dokonce i Lacosteová to čekala a chtěla, aby to udělal.

Ale nestalo se nic.

Ostatní policisté si vyměnili pohledy, už se ani nenamáhali skrývat uspokojení. Legendární vrchní inspektor Gamache je nakonec jenom hadrový panák. Ještě není úplně na kolenou, ale skoro.

Na jeho dveře zaklepala Lacosteová. Gamache vzhlédl od čtení.

„Můžu dál, patron?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“ Vstal a ukázal na židli.

Lacosteová zavřela dveře. Věděla, že někteří, možná i všichni agenti ve velké místnosti je budou sledovat, ale bylo jí to jedno. Ať se jdou bodnout.

„Chtěli, abyste mu dal co proto.“

Vrchní inspektor přikývl. „Já vím.“ Pozorně se na ni zahleděl. „A vy, Isabelle?“

Nemělo smysl šéfovi lhát.

„Jedna moje část to chtěla taky,“ povzdechla si, „ale z jiných důvodů.“

„A jaké důvody máte vy?“

Trhla hlavou k ostatním agentům. „Ukázalo by jim to, že nedovolíte, aby s vámi zametali. Drsné zacházení je to jediné, čemu rozumí.“

Gamache o tom chvilku přemýšlel a pak přikývl. „Samozřejmě máte pravdu. A musím přiznat, že jsem byl v pokušení.“ Usmál se na ni. Nějaký čas mu trvalo, než si zvykl, že proti němu namísto Jeana Guye Beauvoira sedává Isabelle Lacosteová.

„Myslím, že ten mladík kdysi ve svou práci věřil,“ řekl Gamache, zatímco přes prosklenou stěnu sledoval, jak mladý agent zvedá telefon. „Myslím, že v ni všichni věřili. Jsem upřímně přesvědčený, že většina lidí se přidala k Sûreté, protože chtěla pomáhat.“

„Sloužit a chránit?“ zeptala se Lacosteová s pousmáním.

„Služba, jednota, spravedlnost,“ odcitoval motto Sûreté.

„Vím, že je to staromódní.“ Zvedl ruce, jako že se vzdává.

„Tak co se změnilo?“ zeptala se Lacosteová.

„Proč se ze slušných mladých mužů a žen stávají neurvalci? Proč vojáci sní o tom, že budou hrdinové, ale skončí u týrání vězňů a střílení civilistů? Proč se politici nechávají zkorumpovat? Proč policisté mlátí podezřelé do bezvědomí a porušují zákony, které měli prosazovat?“

Agent, se kterým Gamache před chvilkou mluvil, právě telefonoval. I přes posměšky ostatních agentů dělal, co po něm Gamache žádal.

„Protože můžou?“ zeptala se Lacosteová.

„Protože to dělají všichni,“ odpověděl Gamache a naklonil se nad stůl. „Korupce a brutalita jdou příkladem, očekávají se a odměňují. Stává se z nich norma. A každého, kdo tomu brání, kdo jim říká, že je to špatné, nakonec udolají. Nebo hůř.“ Gamache potřásl hlavou. „Ne, nemůžu tyhle mladé agenty odsuzovat za to, že sejdou z cesty. Ten, kdo se tomu dokáže ubránit, je bílá vrána.“

Vrchní inspektor k ní zvedl pohled a usmál se.

„Takže jestli se ptáte, proč jsem ho nerozcupoval, když jsem mohl, tohle je důvod. A ujišťuju vás, že to z mé strany není žádné hrdinství. Bylo to sobecké. Potřeboval jsem si dokázat, že jsem ještě neklesl tak hluboko. Ale přiznávám, že jsem byl v pokušení.“

„Přidat se k vrchnímu komisaři Francoeurovi?“ zeptala se Lacosteová užasle.

„Ne, vytvořit na oplátku vlastní smrdutou kupu hnoje.“ Díval se na ni a vypadalo to, že pečlivě váží slova.

„Vím, co dělám, Isabelle,“ řekl tiše. „Věřte mi.“

„Neměla jsem pochybovat.“

Isabelle Lacosteová právě pochopila, jak začal rozklad. Jak se to stalo. Ne přes noc, ale postupně. Nejdřív kůži porušila malá pochybnost. Pak se do ní dala infekce. Otázky. Kritika. Cynismus. Nedůvěra.

Lacosteová zalétla pohledem k agentovi, se kterým Gamache mluvil. Odložil telefon a začal si na počítači sepisovat poznámky, snažil se dělat svou práci. Jenže kolegové si ho nepřestávali dobírat, a zatímco se na něj inspektorka Lacosteová dívala, nakonec přestal psát a obrátil se k nim. S úsměvem. Zase byl jedním z nich.

Inspektorka Lacosteová opět obrátila pozornost k vrchnímu inspektorovi. Nikdy v životě by neuvěřila, že by k němu mohla být neloajální, ale jestli se to mohlo stát těm druhým, kdysi slušným agentům, třeba to mohlo postihnout i ji. A možná už postihlo. Jak k nim překládali čím dál větší množství Francoeurových agentů a ti v čím dál větší míře Gamache provokovali, protože věřili, že vrchní inspektor je slaboch, mohlo se to nějak zadřít pod kůži i jí.

Možná o něm začínala pochybovat.

Před šesti měsíci by ji ani nenapadlo zpochybňovat způsob, jakým Gamache káral své podřízené, ale teď to udělala. A jednu její část napadlo, jestli to, co viděla, není přece jenom slabost.

„Ať už se stane cokoli, Isabelle,“ řekl Gamache, „musíte věřit sama sobě. Rozumíte?“

Díval se na ni velice upřeně, jako by se jí ta slova nepokoušel vložit pouze do hlavy, ale někam hloub. Na nějaké tajné, bezpečné místo.

Přikývla.

Usmál se a to prolomilo napětí. „Bon. Přišla jste mi říct jen tohle, nebo toho máte víc?“

Okamžik jí trvalo, než si vzpomněla, a vybavila si to až ve chvíli, kdy pohledem zavadila o poznámkový lístek, který držela v ruce.

„Před pár minutami vám sem někdo volal, ale nechtěla jsem rušit. Nejsem si jistá, jestli to bylo osobní, nebo pracovní.“

Nasadil si brýle, přečetl si vzkaz a svraštil obočí.

„To taky nevím jistě,“ opáčil Gamache. Když se opřel v židli, rozevřelo se mu sako a Lacosteová si všimla, že má v pouzdru na opasku svého glocka. Ani na to si ještě úplně nezvykla. Šéf zbraně nesnášel.

Matouš 10:36.

Byla to jedna z prvních věcí, kterou se naučila, když na oddělení vražd přišla. Stále před sebou viděla vrchního inspektora Gamache, jak sedí na stejném místě co teď.

„Matouš 10:36,“ řekl jí tehdy. „A nepřátelé člověka budou ti z jeho vlastní rodiny. Na to nikdy nezapomínejte, agentko Lacosteová.“

V té době si myslela, že mluvil o vyšetřování vraždy, o tom, že je vždy třeba začít rodinou. Teď však věděla, že to znamenalo mnohem víc. Vrchní inspektor Gamache nosil zbraň. Na komisařství Sûreté. V kruhu své rodiny.

Gamache zvedl ze stolu lístek se vzkazem. „Nechtěla byste se projet? Mohli bychom si tam zajít na oběd.“

Lacosteovou to překvapilo, ale dvakrát se jí ptát nemusel.

„Komu to tu necháme na povel?“ otázala se, když sahala po kabátu.

„A kdo to tu má na povel teď?“

„Samozřejmě vy, patron.“

„Je od vás hezké, že to říkáte, ale oba víme, že to není pravda. Já jen doufám, že jsme tu někde nenechali povalovat sirky.“ Když se za nimi zavřely dveře, Gamache ještě zaslechl, jak agent, se kterým mluvil, sděluje ostatním: „Život je vzácný…“

Vysokým dětinským hlasem parodoval šéfa, aby zněl jako idiot.

Vrchní inspektor s úsměvem vykročil dlouhou chodbou k výtahu.

V kabině sledovali klesající čísla pater. 15, 14…

Lidé, kteří tam s nimi byli, z výtahu vystoupili a nechali je o samotě.

… 13, 12, 11…

Lacosteová byla v pokušení zeptat se na jednu věc, kterou nesměl slyšet nikdo jiný.

Podívala se na šéfa sledujícího displej s čísly. Byl uvolněný, ale ona ho znala dost dobře, aby si v jeho obličeji všimla nových, hlubších vrásek. A tmavých kruhů pod očima.

Ano, pomyslela si, bude lepší odsud vypadnout. Přejet most, dostat se z ostrova. Tak daleko, jak se tady z toho zatraceného místa můžeme dostat.

8… 7… 6…

„Pane?“

„Oui?“

Když se k ní otočil, zase uviděla tu únavu, která v nestřežených chvílích prosákla na povrch. Neměla to srdce se zeptat, co se stalo s Jeanem Guyem Beauvoirem, který před ní zastával pozici Gamachova zástupce. Její vlastní mentor, Gamachův chráněnec. A mnohem víc než to.

Patnáct let tvořili Gamache a Beauvoir neporazitelný tým. Vrchní inspektor si o dvacet let mladšího Jeana Guye vychovával, aby po něm jednou převzal jeho místo.

Jenže před několika měsíci, když se vrátili z případu v odlehlém opatství, inspektora Beauvoira najednou přeložili pryč, do oddělení vrchního komisaře Francoeura.

Byl to chaos.

Lacosteová se pokoušela z Beauvoira vytáhnout, co se stalo, ale inspektor nechtěl mít s nikým z vražd nic společného a vrchní inspektor vydal rozkaz. Nikdo z vražd nemá s Jeanem Guyem Beauvoirem udržovat jakýkoli kontakt.

Mají se mu vyhýbat, aby úplně zmizel. Aby se stal neviditelným.

Nebyl jen persona non grata, ale persona non exista.

Isabelle Lacosteová tomu téměř nedokázala uvěřit. A postupem času to na uvěřitelnosti nijak nezískávalo.

3… 2…

Na to se ho chtěla zeptat. Je to pravda?

Napadlo ji, jestli to není jen nějaká finta, způsob, jak dostat Beauvoira do Francoeurova tábora, aby se pokusil zjistit, co má vrchní komisař za lubem.

Gamache a Beauvoir jsou v téhle nebezpečné hře určitě pořád spojenci.

Jenže s ubíhajícími měsíci se Beauvoir choval čím dál podivněji a Gamache byl čím dál rezolutnější. Propast mezi nimi se rozrostla v oceán. A teď se zdálo, jako by obývali dva různé světy.

Jak Lacosteová následovala Gamache k jeho autu, uvědomila si, že tu otázku nepoložila ne proto, aby šetřila jeho city, ale aby chránila svoje vlastní. Nechtěla znát odpověď. Ráda by dál věřila, že Beauvoir zůstal věrný a Gamache že má naději na zastavení Francoeurova plánu, ať už kuje cokoli.

„Chcete řídit?“ zeptal se Gamache a nabídl jí klíčky.

„Ráda.“

Projela tunelem Ville-Marie a zamířila na Champlainův most. Gamache mlčel, sledoval napůl zamrzlou řeku Svatého Vavřince hluboko pod nimi. Jakmile dojeli doprostřed mostu, provoz začal zpomalovat, až téměř zastavil. Lacosteové, která z výšek běžně nemívala strach, se žaludek stáhl nevolností. Jedna věc byla přes most přejíždět a druhá muset zastavit je pár desítek centimetrů od nízkého zábradlí. A té hloubky za ním.

Viděla, jak do sebe v chladném proudu hluboko dole narážejí kusy ledu. Pod mostem se pomalu sunula ledová tříšť smíchaná s rozmoklým sněhem.

Vrchní inspektor Gamache se vedle ní prudce nadechl, pak vydechl a začal se vrtět. Lacosteová si vzpomněla, že šéf má strach z výšek, a všimla si, že má ruce sbalené do pěstí, které střídavě svírá a zase povoluje. Svírá a povoluje.

„Co se týče inspektora Beauvoira,“ slyšela se říct. Připadalo jí to trochu jako skok z mostu.

Podíval se na ni, jako by mu vrazila facku, což, jak si uvědomila, byl vlastně její cíl. Proplesknout ho. Zarazit ten kolotoč, který se mu rozjížděl v hlavě.

Samozřejmě nemohla vrchního inspektora fyzicky uhodit, ale mohla to udělat emocionálně. A udělala to.

„Ano?“ Podíval se na ni, ale nic v jeho hlasu ani ve výrazu obličeje ji nepovzbuzovalo, aby pokračovala.

„Řeknete mi, co se stalo?“

Auta před nimi popojela o pár metrů, pak zase zabrzdila.

Byli téměř uprostřed mostu. V nejvyšším bodě.

„Ne.“

Oplatil jí políček a ona cítila, jak to štíplo.

Chvíli seděli v nepříjemném tichu, ale Lacosteová si všimla, že šéf už nesvírá pěsti. Teď jen upřeně hleděl z okénka. A ji napadlo, že mu možná dala moc velkou ránu.

Pak se jeho výraz proměnil a inspektorka si uvědomila, že se šéf už nedívá na temné vody řeky Svatého Vavřince, ale ke straně mostu. Přehoupli se přes horizont a uviděli, co zácpu způsobilo. V místě, kde se most dotýkal jižního břehu, blokovala pravý jízdní pruh policejní auta a sanitka.

Z náplavky právě vytahovali nahoru zakryté tělo přivázané k drátěnému koši. Lacosteová se pokřižovala, ačkoli ji k tomu vedl spíš zvyk, a ne víra, že by to pro mrtvého nebo živé znamenalo nějaký rozdíl.

Gamache se nepokřižoval. Jen tam dál upíral pohled.

K úmrtí došlo na jižním montrealském břehu. Nešlo o jejich jurisdikci ani o jejich mrtvolu. Pod Sûreté du Québec patřila celá provincie s výjimkou měst, která měla vlastní policejní síly. I tak jim zbývalo dost území a dost mrtvých těl. Tohle k nim ale nepatřilo.

Kromě toho Gamache i Lacosteová věděli, že ten ubožák pravděpodobně spáchal sebevraždu, k níž ho dohnalo zoufalství spojené s blížícími se vánočními svátky.

Když míjeli tělo zavinuté v pokrývkách jako novorozeně, Gamache uvažoval, jak hrozný život to musel být, když mu studená šedá voda připadala lepší.

Pak projeli, auta se zas dala do pohybu a zanedlouho už frčeli po dálnici od mostu pryč. Dál od mrtvoly. Dál od komisařství Sûreté. Směrem k vesničce Three Pines.

ČTYŘI

Zvoneček pověšený nade dveřmi zacinkal a Gamache vešel do knihkupectví. Párkrát kopl do zárubně v naději, že se mu z bot podaří dostat aspoň nějaký sníh.

Když odjížděli z Montrealu, tu a tam poletovala nějaká vločka, ale jakmile vyjeli výš do hor na jih od města, sněže ní zesílilo. Za sebou slyšel tlumené dupání, jak si Lacosteová oklepávala boty a pak ho následovala dovnitř.

Vrchní inspektor by známý obchod dokázal popsat i se zavázanýma očima. Stěny lemovaly police s knihami v pevných i měkkých vazbách, obsahujících beletrii i životopisy, naučnou i vědeckofantastickou literaturu. Detektivky i náboženské traktáty. Poezii i kuchařky. Byla to místnost naplněná myšlenkami, pocity, tvorbou i touhami. Novými i z druhé ruky.

Na dřevěné podlaze ležely roztroušené orientální koberečky a propůjčovaly místnosti dojem omšelé knihovny ve starosvětském venkovském domě.

Na dveřích Myrnina knihkupectví spojeného s antikvariátem visel barevně nazdobený věnec a v koutě stál vánoční stromek. Pod ním ležela hromada dárků a kolem se vznášela jemná sladká vůně jedlové pryskyřice.

Uprostřed místnosti trůnila černá litinová kamna na dřevo, na nichž bublala konvice, a po stranách stála dvě pohodlná křesla.

Od chvíle, kdy sem Gamache před lety vešel poprvé, se v Myrnině knihkupectví nic nezměnilo. Od nemoderních kytičkovaných potahů na pohovce po křesílka ve výklenku u okna. U jednoho z prosezených křesel ležela hromada knih a na nízkém stolku se povalovaly staré výtisky časopisů The New Yorker a National Geographic.

Gamache měl pocit, že takhle by mohl vypadat vzdech.

„Bonjour?“ zavolal a čekal. Nic.

Ze zadní části obchodu vedly schody do Myrnina bytu nahoře. Už se tam chystal zavolat, když si Lacosteová u pokladny všimla nějakého lístku.

Vrátím se za deset minut. Jestli si něco koupíte, nechte tu peníze. (Ruth, tím myslím tebe.)

Na lístku chyběl podpis, ale ten ani nebyl třeba. Zato nahoře si všimli zapsaného času. 11.55.

Lacosteová se podívala na hodinky, kdežto Gamache se obrátil k velkým hodinám za pracovním stolem. Bylo skoro přesně poledne.

Několik minut se potulovali uličkami mezi regály. Rovným dílem obsahovaly anglické i francouzské knihy, některé nové, ale většinou už notně očtené. Gamache se zahloubal do názvů a nakonec si vybral odrbanou knihu o historii chovu koček. Sundal si těžký kabát a sobě i Lacosteové nalil hrnek čaje.

„Mléko, cukr?“ zeptal se.

„Trochu od obojího, s’il vous plaît,“ ozvala se její odpověď z druhého konce místnosti.

Posadil se u kamen a otevřel knížku. Lacosteová, uvelebená na druhém křesílku, se napila čaje.

„Uvažujete, že si nějakou pořídíte?“

„Kočku?“ Přelétl pohledem obálku knížky. „Non. Florence a Zora chtějí zvířátko, zvlášť po poslední návštěvě u nás. Propadly Henriho kouzlu a teď touží po vlastním německém ovčákovi.“

„V Paříži?“ zeptala se Lacosteová pobaveně.

„No právě. Myslím, že si tak úplně neuvědomují, že bydlí v Paříži,“ zasmál se Gamache při pomyšlení na své malé vnučky. „Jak jsem se včera večer dozvěděl od Reine-Marie, Daniel s Roslyn prý uvažují, že si pořídí kočku.“

„Madame Gamachová je v Paříži?“

„Na Vánoce. Já za nimi poletím příští týden.“

„Vsadím se, že se nemůžete dočkat.“

„Oui,“ odpověděl a vrátil se ke knize. Snaží se nedat najevo, jak moc po tom touží, pomyslela si. A jak moc se mu stýská po manželce.

Z překvapivě poutavé kočičí historie ho vytrhl zvuk otevíraných dveří. Zvedl hlavu a uviděl, jak dveřmi spojujícími knihkupectví s bistrem vchází Myrna.

Nesla si misku polévky a sendvič, ale jakmile je uviděla, zarazila se. Pak se jí obličej roztáhl do úsměvu stejně zářivého jako její svetr.

„Armande, nečekala jsem, že přijedete osobně.“

Gamache vstal a Lacosteová také. Myrna odložila jídlo na stůl a oba je objala.

„Rušíme vás od oběda,“ řekl omluvně.

„No, já jsem si jenom rychle skočila něco koupit, pro případ, že byste volal.“ Pak se zarazila a upřela na něj pátravý pohled.

„Proč jste tady? Stalo se něco?“

Gamache byl odjakživa trochu smutný z toho, že jeho přítomnost v lidech vždycky vyvolává úzkost.

„Vůbec ne. Nechala jste mi vzkaz a tohle je odpověď.“

Myrna se zasmála. „To jsou mi tedy služby. Nenapadlo vás zavolat?“

Gamache se obrátil na Lacosteovou. „Telefon. Proč jsme na něj nepomysleli?“

„Já telefonům nevěřím,“ opáčila Lacosteová. „Je to dílo ďáblovo.“

„Vlastně myslím, že to je e-mail,“ opravil ji Gamache a obrátil se zpátky k Myrně. „Poskytla jste nám příležitost na pár hodin vypadnout z města. A sem já vždycky zajedu rád.“

„Kde je inspektor Beauvoir?“ zeptala se Myrna a rozhlédla se. „Parkuje auto?“

„Plní jiný úkol,“ odpověděl vrchní inspektor.

„Chápu,“ opáčila Myrna a v malé pauze, která následovala, Armand Gamache zauvažoval, co vlastně chápe.

„Musíme vám oběma sehnat něco k obědu,“ prohlásila Myrna. „Nevadilo by vám najíst se tady? Je tu větší soukromí.“ Vytáhla jídelní lístek bistra a zanedlouho už Gamache s Lacosteovou dostali spécial du jour, polévku a sendvič. Všichni tři se posadili do světlého výklenku u okna, Gamache s Lacosteovou na pohovku a Myrna na vysezené široké křeslo, které se už natolik přizpůsobilo jejím kyprým tvarům, že vypadalo jako prodloužení jejího těla.

Gamache vmíchal do svého boršče lžíci kysané smetany a sledoval, jak se tmavorudá tekutina mění v jemně růžovou a mísí se mezi kousky řepy, zelí a měkkého hovězího.

„Váš vzkaz nebyl moc konkrétní,“ začal a podíval se na Myrnu sedící naproti němu.

Isabelle Lacosteová vedle něj se rozhodla začít se sendvičem s grilovanými rajčaty, bazalkou a sýrem Brie.

„Chápu to tak, že to bylo schválně.“

Znal Myrnu už pár let, od chvíle, kdy poprvé přijel do téhle maličké vísky vyšetřovat vraždu. Tehdy byla podezřelá, teď ji považoval za kamarádku.

Někdy se věci změní k lepšímu, avšak někdy ne.

Položil žlutý papírek se vzkazem na stolek vedle košíčku s bagetami.

Promiňte, že otravuju, ale potřebovala bych s něčím pomoct, Myrna Landersová.

Následovalo její telefonní číslo. Gamache se rozhodl to číslo ignorovat, částečně aby měl výmluvu, proč vypadnout z komisařství, ale hlavně proto, že Myrna ho nikdy předtím o pomoc nepožádala. Možná nešlo o nic vážného, ale bylo to pro ni důležité a ona byla důležitá pro něj.

Zatímco pojídal boršč, Myrna volila slova.

„Nejspíš vážně o nic nejde,“ začala, ale pak se mu podívala do očí a zarazila se. „Dělám si starosti,“ přiznala.

Gamache odložil lžíci a upřel na kamarádku plnou pozornost.

Myrna se podívala z okna. Sledoval její pohled. Mezi okenními příčlemi viděl Three Pines a dominantu vesnice, tři obrovské borovice, které jí daly jméno. Poprvé za celou dobu si uvědomil, že slouží jako větrolam a zachycují hlavní nápor sněhových přívalů.

I tak ale všechno pokrývala silná vrstva sněhu. Nebyl špinavý jako ve městě. Tady měl téměř čistě bílou barvu, narušovaly ho jen prošlapané pěšinky, stopy běžek a sněžnic.

Na kluzišti bruslilo několik dospělých, tlačili před sebou hrabla a čistili led pro děti, které netrpělivě čekaly opodál. Žádné dva domky kolem návsi nebyly stejné a Gamache znal každičký z nich. Zevnitř i zvenčí. Z výslechů i z večírků.

„Minulý týden jsem tu měla kamarádku,“ vysvětlila Myrna.

„Včera měla zase přijet a zůstat tady přes Vánoce. Večer předtím volala, řekla mi, že přijede včas na oběd, ale pak se vůbec neukázala.“

Myrna mluvila klidně. Věcně. Gamache si uvědomil, že je dokonalá svědkyně. Nic nadbytečného. Žádné výklady. Jen to, co se stalo.

Ruka, kterou držela lžíci, se jí ale trochu třásla, takže se po dřevěném stole rozlétly drobné kapičky boršče. A v očích měla prosbu. Ne o pomoc. Toužila po ujištění. Aby jí řekl, že přehání, že se strachuje pro nic za nic.

„Takže je to zhruba čtyřiadvacet hodin,“ řekla Isabelle Lacosteová. Odložila sendvič a plně se soustředila na jejich rozhovor.

„To moc není, že ne?“ ujišťovala se Myrna.

„U dospělých si obvykle do dvou dnů starost neděláme,“ řekl Gamache. „Oficiálně se zakládá složka, až když se někdo pohřešuje víc než osmačtyřicet hodin.“ Ovšem z jeho tónu bylo jasné, že přijde nějaké „ale“, a Myrna čekala. „Ale kdyby zmizel někdo, na kom mi záleží, nečekal bych osmačtyřicet hodin, než bych ho začal hledat. Udělala jste dobře.“

„Třeba o nic nejde.“

„To je možné,“ opáčil vrchní inspektor. Ačkoli neřekl přesně to, co chtěla slyšet, už sama jeho přítomnost uklidňovala. „Samozřejmě jste jí volala.“

„Včera jsem čekala až do čtyř odpoledne, pak jsem zavolala k ní domů. Mobil nemá. Ozval se záznamník. Volala jsem…,“ odmlčela se, „hodněkrát. Nejspíš každou hodinu.“

„Dokdy?“

Myrna se podívala na hodiny. „Naposledy to bylo dneska dopoledne v půl dvanácté.“

„Žije sama?“ zeptal se Gamache. Hlas se mu maličko změnil – jeho vážný konverzační tón přešel ve výslechový. Teď už to byla práce.

Myrna přikývla.

„Kolik je jí let?“

„Sedmdesát sedm.“

Následovala delší pauza, jak Gamache a Lacosteová tu informaci vstřebávali. Závěry byly celkem zjevné.

„Včera večer jsem obvolala nemocnice, jak francouzské, tak anglické,“ ujistila je Myrna, která si správně vyložila, kam míří jejich úvahy. „A dneska ráno znovu. Nic.“

„Měla sem jet autem?“ utvrzoval se Gamache. „Ne autobusem, ani ji sem neměl někdo přivézt?“

Myrna přikývla. „Měla vlastní auto.

Pozorně ho teď sledovala, snažila se rozluštit, co znamená ten pohled v jeho tmavohnědých očích.

„Jela by sama?“

Znovu přikývla. „Co si o tom myslíte?“

On ale neodpověděl. Místo toho sáhl do kapsy pro notes a propisovačku. „Jaké má vaše kamarádka auto? Můžete mi říct značku a model?“

Lacosteová také vytáhla tužku a blok.

„Já nevím. Je to malé autíčko. Takové do oranžova.“ Když Myrna viděla, že si to ani jeden z nich nezapsal, zeptala se: „Je vám to k něčemu?“

„Předpokládám, že poznávací značku neznáte,“ zeptala se Lacosteová, ovšem moc naděje tomu nedávala. Stejně se ale musela zeptat.

Myrna zavrtěla hlavou.

Lacosteová vytáhla mobilní telefon.

„Víte, tady nefungují,“ vysvětlila Myrna. „Hory.“

Lacosteová to věděla, ale zapomněla, že v Quebeku ještě zbývají místa, kde mají telefony stále pověšené na zdi. Vstala.

„Můžu si zavolat od vás?“

„Samozřejmě.“ Myrna ukázala na psací stůl, a když od nich Lacosteová odešla, podívala se na Gamache.

„Inspektorka Lacosteová volá na dopravní oddělení, jestli na dálnici nebo na silnicích tady v okolí nedošlo k nějakým nehodám.“

„Ale já už obvolala nemocnice.“

Když Gamache neodpověděl, Myrna pochopila. Ne každá oběť autonehody potřebuje do nemocnice. Oba sledovali Lacosteovou, která měla sluchátko u ucha, ale nedělala si poznámky.

Gamache si říkal, jestli v tom Myrna vidí dobré znamení.

„Samozřejmě potřebujeme víc informací,“ řekl. „Jak se vaše kamarádka jmenuje?“

Zvedl propisovačku a přitáhl si zápisník, ale když mu odpovědí bylo jen ticho, zase zvedl hlavu.

Myrna se na něj nedívala, hleděla dovnitř obchodu. Napadlo ho, jestli jeho otázku nepřeslechla.

„Myrno?“

Obrátila pohled zpátky k němu, ale její rty zůstaly sevřené.

Pevně.

„Jak se jmenuje?“

Myrna stále váhala. Gamache překvapeně naklonil hlavu ke straně.

Vrátila se k nim Isabelle Lacosteová a vyslala k Myrně povzbudivý úsměv. „Včera se na dálnici z Montrealu sem žádné vážné nehody nestaly.“

Myrně se ulevilo, ale jen nakrátko. Obrátila pozornost k vrchnímu inspektoru Gamachovi a jeho nezodpovězené otázce.

„Budete mi to muset říct,“ poznamenal. Hleděl na ni s narůstající zvědavostí.

„Já vím.“

„Já to nechápu, Myrno,“ řekl. „Proč mi to nechcete povědět?“

„Třeba se ještě objeví a já nechci, aby se kvůli mně cítila trapně.“

Gamache, který znal Myrnu dobře, věděl, že mu neříká pravdu. Chvíli ji upřeně sledoval, pak se rozhodl zkusit to odjinud.

„Můžete nám ji popsat?“

Myrna přikývla. Zatímco mluvila, před očima jí vytanula Constance, jak sedí přesně tam kde teď Armand Gamache. Jak si čte, občas skloní knihu a zahledí se z okna. Jak si s ní povídá. Poslouchá. Pomáhá jí nahoře s večeří nebo se dělí s Ruth o sklenku skotské před krbem v bistru.

Viděla, jak Constance nastupuje do auta a mává jí. Pak odjíždí do kopce pryč ze Three Pines.

A potom mizí.

Běloška. Frankofonní. Asi 163 cm. Mírná nadváha, bílé vlasy, modré oči, 77 let.

To si Lacosteová zapsala. Na to se Constance zredukovala.

„A její jméno?“ zeptal se Gamache. Hlas měl teď pevný. Díval se Myrně do očí a ona mu ten pohled oplácela.

„Constance Pineaultová,“ řekla nakonec.

„Merci,“ poděkoval Gamache tiše.

„Je to její nom de naissance?“ zeptala se Lacosteová.

Když Myrna neodpovídala, Lacosteová pro případ, že by anglofonní Myrna té francouzské frázi nerozuměla, ještě připojila vysvětlení: „Je to její rodné jméno, nebo ho vyvdala?“

Ovšem Gamache poznal, že Myrna otázce dobře rozuměla.

Jen nevěděla, co má odpovědět.

Už tuhle ženu viděl se bát i radovat. Viděl ji rozčilenou, smutnou i zmatenou, ale ještě nikdy nezažil, že by nevěděla, co dělat.

A z její reakce bylo zřejmé, že i pro ni je ten pocit cizí.

„Ani jedno,“ řekla nakonec. „Bože, ona mě zabije, když to někomu povím.“

„My nejsme jen tak někdo,“ namítl Gamache. Ta slova v sobě sice měla lehkou výčitku, ale vyslovil je mírně, starostlivě.

„Možná bych měla ještě počkat.“

„Možná,“ opáčil Gamache.

Vstal, přiložil do kamen uprostřed místnosti dvě polena a vrátil se s hrnkem čaje pro Myrnu.

„Merci,“ poděkovala a uchopila ho do obou dlaní. Napůl snědený oběd nechala nedojedený.

„Inspektorko, mohla byste ještě jednou zavolat k ní domů?“

„Absolument.“ Lacosteová vstala a Myrna jí na kousek papíru načmárala číslo.

Přes místnost slyšeli pípání vymačkávaných čísel. Gamache se na inspektorku chvíli díval, pak se obrátil k Myrně a ztišil hlas.

„Kdo to je, když ne Constance Pineaultová?“

Myrna z něj nespouštěla pohled, ale oba věděli, že mu to poví. Nedalo se tomu vyhnout.

„Pineaultová je jméno, pod kterým jsem ji poznala,“ řekla tiše. „Jméno, které používá. Tak se za svobodna jmenovala její matka. Její pravé jméno, nom de naissance, je Constance Ouelletová.“

Myrna ho pozorovala, čekala na reakci, ale Armand Gamache jí nemohl vyhovět.

Na druhé straně místnosti stála Isabelle Lacosteová se sluchátkem u ucha. Nemluvila. Telefon vyzváněl a vyzváněl v prázdném domě. V domě Constance Ouelletové.

Constance Ouelletová.

Myrna bedlivě sledovala jeho výraz.

Mohl se zeptat. Byl v pokušení se zeptat. A určitě to udělá, když bude muset, ale chtěl na to přijít sám. Byl zvědavý, jestli na něj ta zmizelá žena nevykoukne z paměti, a jestli ano, tak co mu o ní paměť prozradí.

Jméno mu znělo povědomě, ale jen matně, neurčitě. Jestli madame Ouelletová v jeho paměti žila, tak to bylo ode dneška za několika horami. Usilovně se snažil upamatovat, rychle prolétal krajinou vzpomínek.

Vyhnul se svému osobnímu životu a soustředil se na kolektivní paměť Quebeku. Constance Ouelletová musí být veřejně známá postava. Nebo kdysi bývala. Někdo buď slavný, nebo nechvalně proslulý. Všeobecně známá osobnost.

Čím víc pátral, tím si byl jistější, že se skrývá v nějakém zasutém koutě jeho mozku. Starší žena, která nechce, aby se o ní vědělo.

Ateď je nezvěstná. Buď záměrně, nebo dílem někoho jiného.

Zamyšleně si zvedl ruku k obličeji, zatímco se dostával blíž a blíž.

Ouelletová. Ouelletová. Constance Ouelletová.

Pak se nadechl a přimhouřil oči. Před očima mu vytanula vybledlá černobílá fotografie. Ne sedmasedmdesátileté ženy, ale usměvavého mávajícího děvčete.

Našel ji.

„Už víte, o kom mluvím,“ poznamenala Myrna, když uviděla, jak mu zasvítily oči.

Gamache přikývl.

Ovšem při hledání zavadil o další vzpomínku, mnohem mladší. A znepokojivější. Vstal a došel ke stolu právě ve chvíli, kdy Lacosteová zavěsila.

„Nic, šéfe,“ informovala ho. Přikývl a převzal od ní sluchátko.

Myrna vstala. „Co se děje?“

„Jen mě něco napadlo,“ řekl a vyťukal číslo.

„Marc Brault.“ Hlas v telefonu zněl úsečně, úředně.

„Marku, tady je Armand Gamache.“

„Armande.“ Hlas nabyl mnohem přátelštějšího tónu. „Jak se máš?“

„Dobře, děkuju. Poslouchej, Marku, promiň, že tě otravuju –“

„Vůbec neotravuješ. Můžu ti s něčím pomoct?“

„Jsem teď v Easter Townships. Když jsme dopoledne asi ve tři čtvrtě na jedenáct přejížděli Champlainův most –,“ Gamache se obrátil zády k Myrně a ztišil hlas –, „všimli jsme si, že vaši lidi vytahují z jižního břehu nahoru mrtvolu.“

„A ty chceš vědět, kdo to byl?“

„Nechci strkat nos do vaší jurisdikce, ale ano.“

„Tak počkej, podívám se.“

Gamache slyšel klapání kláves, jak šéf oddělení vražd montrealské policie otevíral záznamy.

„Tak dobře. Moc toho o ní zatím nevíme.“

„Byla to žena?“

„Ano. Zjevně už tam ležela pár dnů. Pitva je naplánovaná na dnešní odpoledne.“

„Máte podezření na vraždu?“

„Ta není moc pravděpodobná. Nahoře se našlo její auto. Vypadá to, že se snažila skočit z mostu do řeky, ale netrefila se. Narazila na břeh a skulila se pod most. Dneska ráno ji tam našla skupinka dělníků.“

„Máte jméno?“

Gamache se předem obrnil. Constance Ouelletová.

„Audrey Villeneuvová.“

„Pardon?“ zeptal se Gamache.

„Píše se tu Audrey Villeneuvová. Táhlo jí na čtyřicítku. Manžel přede dvěma dny nahlásil, že se pohřešuje. Nepřišla do práce. Hm…“

„Copak?“ zeptal se Gamache.

„Tohle je zajímavé.“

„A co?“

„Tak kde je?“