Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

THE LONG WAY HOME

Copyright © 2014 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2019

ISBN 978-80-284-0575-5

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET  JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET  DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Pro Michaela,

překvapeného radostí

PODĚKOVÁNÍ

Přestože je psaní v podstatě osamělá záležitost, zjistila jsem, že mi při něm dělá společnost celá řada lidí, událostí a vzpomínek. A nikdy jich nebylo víc než u románu Dlouhá cesta domů.

Nebudu tady rozebírat témata nebo důvody, proč jsem tu knihu napsala právě tak, jak jsem ji napsala, ale chci se zmínit o několika zdrojích inspirace zahrnujících i Srdce temnoty od Josepha Conrada, Homérovu Odysseu, pozoruhodnou knihu Marilynne Robinsonové Gilead a stejně tak i starý spirituál Balzám z Gileadu.

Nadto mě jako vždy inspirovala quebecká historie, krajina i příroda, konkrétně vzpomínky na mé cesty po nádherné řece Svatého Vavřince, zejména na její nezapomenutelný severní břeh s jeho vesničkami a vesničany. Cestovala jsem velkou část života, jako novinářka i soukromě, ale ještě nikdy jsem se nesetkala s tak nesmírnou laskavostí a tak hlubokou poctivostí jako v kuchyních, na verandách a v přijímacích pokojích podél tohoto pobřeží.

Děkuji lidem z Mutton Bay, La Tabatière, St. Augustinu, Harrington Harbouru a spousty dalších přístavů. Lidem, kteří žádali tak málo a tolik dávali.

Měla jsem také štěstí, že jsem mohla strávit nějaký čas v Charlevoix, v oblasti tak krásné, až se to skoro vzpírá zdravému rozumu. Jak to teď píšu, uvědomila jsem si, že městečko Baie-Saint-Paul v této knize není zcela věrným obrazem toho reálného. Doufám, že ti, kdo tam žijí, mi odpustí jistou básnickou licenci. Obzvlášť velkorysí majitelé hostince La Muse a Galerie Clarence Gagnona.

Tato kniha vděčí za víc, než by se mi chtělo přiznat, mé pozoruhodné redaktorce Hope Dellonové z amerického nakladatelství Minotaur Books / St. Martin’s Press a také Andrewu Martinovi, Sarah Melnykové, Paulu Hochmanovi, Sassie Galanteové a Davidu Rotsteinovi.

Ve Spojeném království musím poděkovat za skvělé rady své redaktorce Lucy Malagoni a vydavateli Davidu Shelleymu z nakladatelství Little Brown.

Mnohokrát děkuji Jamiemu Broadhurstovi a lidem z Raincoast Books za to, že představil Gamache a spol. tolika Kanaďanům.

Spousta z vás mě našla prostřednictvím mého zpravodaje a webových stránek. Ty navrhla, vytvořila a spravuje je pozoruhodná Linda Lyallová. Jsme spolu už od vydání Zátiší, a přesto jsme se nikdy nesetkaly. Já žiju v Quebeku a Linda ve Skotsku, ale vytvořil se mezi námi tak těsný vztah, jako bychom spolu seděly v jedné kanceláři.

Děkuji i Therese Chrisové, která je jak mou agentkou, tak kamarádkou. Připadá mi, jako by nás tehdy před lety svedl dohromady sám osud. Po pravdě jsem ji na prvním setkání málem přejela autem, ale pssst. Možná o tom ani neví.

Dále děkuji Susan McKenzieové za to, že je tak konstruktivní, laskavou a pozornou první čtenářkou. A milující kamarádkou.

Děkuji svému bratru Dougovi, který je také mým prvním čtenářem a neúnavným zastáncem. Legrační je, že jsem si většinu dětství přála, aby někam zmizel, a teď si jeho společnosti nesmírně vážím.

Nekonečné díky patří též mé asistentce Lise Desrosiersové, která je mnohem víc než asistentka. Je moje sestra, kamarádka, pomocnice, důvěrnice. Merci, ma belle.

A konečně Michaelovi, díky němuž se vyplnily všechny mé sny. Je mé srdce a domov.

Teď jsem na řadě já, milý Michaeli.

JEDNA

Když se k němu Clara Morrowová blížila, přemítala, jestli zopakuje to samé drobné gesto, které u něj viděla každé ráno.

Bylo tak malé, tak bezvýznamné. Tak snadno pominutelné.

Napoprvé.

Ale proč to Armand pořád dělá?

Clara si připadala hloupě už jen proto, že o tom přemýšlí. Jak by to mohlo mít nějaký význam? Jenže u člověka, který si neliboval v tajemstvích, to gesto začínalo vypadat nejen jako snaha chránit si soukromí, ale vyloženě tajnůstkářsky. Neškodný pohyb, který jako by volal po stínu, v němž by se mohl ukrýt. A přece tam seděl v plném světle nového dne, na lavičce na stráni, kterou nedávno vyrobil Gilles Sandon. Prostíraly se před ním hory pokryté hustými lesy, jež se táhly od Quebeku až po Vermont. Mezi kopci se vinula říčka Bella Bella a blyštěla se na slunci jako stříbrná stuha.

Když se člověk ocitne tváří v tvář takové velkolepé nádheře, snadno přehlédne malou vesničku Three Pines, skromně se krčící v údolí.

Vysoký, ramenatý Armand se ale nekochal výhledem. Místo toho tam seděl na dřevěné lavičce s hlavou skloněnou nad knížkou a četl si.

Jak se Clara Morrowová blížila, všimla si, že to Gamache udělal zas. Sundal si brýle na čtení, pak zavřel knihu a zastrčil si ji do kapsy. Byla v ní záložka, ale s tou nikdy nepohnul. Zůstávala stále na stejné stránce kousek před koncem knihy jako kamenný milník. Označovala místo, k němuž se blížil, ale nikdy k němu nedospěl.

Knihu nezaklapl, nechal ji klesnout vlastní vahou a samovolně se zavřít. Clara si všimla, že si nijak neoznačil, kde skončil. Nevložil do ní starou účtenku, letenku nebo lístek z vlaku, aby ho navedly zpátky na místo, kde příběh opustil. Jako by na tom ve skutečnosti nezáleželo. Každé ráno začal znovu. Postupoval k záložce, ale vždycky skončil dřív, než se k ní dostal. A každé ráno si Armand Gamache zasunul útlý svazek do kapsy svého lehkého letního sáčka dřív, než mohla zahlédnout název.

Začala být tou knížkou maličko posedlá. A nešlo jí z hlavy, proč se Armand tak chová.

Dokonce se ho zeptala, asi před týdnem, když k němu na lavičku s výhledem na starou vesnici přisedla poprvé:

„Je ta knížka dobrá?“

„Oui.“

Armand to řekl s úsměvem, který jeho strohou odpověď zmírnil, ale jen trochu.

Bylo to takové nenápadné žďuchnutí – od člověka, který lidi skoro nikdy neodstrkoval.

Ne, pomyslela si Clara, zatímco pozorovala jeho profil. Nedalo se říct, že ji odstrčil, spíš ji nechal být a sám o krok poodstoupil. Pryč od ní. Pryč od té otázky. Vzal si svou ohmatanou knížku a vycouval.

Vzkaz to byl jasný a Clara ho pochopila, což ovšem neznamenalo, že na něj musí brát ohled.

Armand Gamache se rozhlédl po temně zeleném letním lese a po horách, které se ve vlnách táhly do dáli. Pak mu oči padly na vesnici v údolí, jež se pod nimi choulila, jako by ležela na prastaré dlani. Stigma na quebeckém venkově; nikoli však rána, nýbrž zázrak.

Každé ráno si vyšel na procházku se svou ženou Reine-Marie a německým ovčákem Henrim. Házeli mu tenisák a nakonec si pro něj leckdy museli dojít sami, když Henriho pozornost odvedlo třepotání listu, moucha nebo hlasy v jeho hlavě. Pes se rozběhl za míčkem, pak se najednou zastavil a zahleděl se do neznáma. Svoje obří satelitní uši přitom naklápěl na všechny strany, jako by se snažil zachytit nějakou zprávu. Nevyzařovalo z něj napětí, jen zvědavost. Gamache si uvědomil, že přesně tím způsobem většina lidí poslouchá, když k nim vítr donese nějakou obzvlášť oblíbenou melodii. Nebo odněkud z dálky známý hlas.

A tak Henri poslouchal s hlavou na stranu a připitomělým výrazem v obličeji, zatímco Armand a Reine-Marie aportovali.

Se světem je všechno v pořádku, pomyslel si Gamache, jak tam tak v tichosti seděl na srpnovém sluníčku.

Konečně.

Až na Claru, která k němu každé ráno přisedala na lavičku. Napadlo ho, jestli ji třeba neupoutalo, jak tam po odchodu Reine-Marie a Henriho zůstává sám, a nemyslí si, že se možná cítí osamělý. Že by mohl chtít společnost.

O tom ale pochyboval. Clara Morrowová se stala jednou z jejich nejbližších kamarádek a určitě ho zná líp.

Ne, má k tomu své vlastní důvody.

Armand začínal být zvědavý. A málem sám sebe přesvědčil, že jeho zvědavost není jen obyčejná všetečnost, ale že tu promlouvají jeho profesionální zkušenosti.

Celou svou kariéru se vrchní inspektor Gamache ptal a hledal odpovědi. Ne jen pouhé odpovědi, ale fakta. Ovšem ve skutečnosti pátral po něčem mnohem prchavějším a nebezpečnějším, než jsou fakta – pátral po emocích. Protože ty ho dokázaly dovést k pravdě.

A přestože někdy pravda osvobozuje, lidi, které Gamache hledal, posílala do vězení. Na doživotí.

Armand sám sebe považoval spíš za průzkumníka než za lovce. Jeho cílem bylo objevovat. A to, co odhalil, ho stále dokázalo překvapit.

Jak často vyslýchal vraha v očekávání, že najde zkyslé emoce, zkaženou duši? A místo toho nacházel dobro, které sešlo z cesty.

I tak je samozřejmě zavíral, ale postupně začal souhlasit se sestrou Prejean, že nikdo není tak hrozný jako nejhorší věc, kterou spáchal.

Byl svědkem toho nejhoršího, ale viděl i to nejlepší. Často ve stejném člověku.

Zavřel oči a nastavil obličej časně rannímu slunci. Ty dny už měl za sebou, teď si může odpočinout. V prohlubni dlaně. A starat se o vlastní duši.

Nemusí nic objevovat, to, co hledá, najde tady ve Three Pines.

Když vedle sebe vycítil Claru, oči zas otevřel, ale nepodíval se na ni. Upíral pohled před sebe, sledoval, jak se vesnice pod ním probouzí k životu. Viděl své přátele a nové sousedy, jak vycházejí z domů, aby se postarali o květinové zahrádky, nebo se vydávají přes vesnici do bistra na snídani. Díval se, jak Sarah otevírá dveře svého pekařství. Chodila do něj ještě před rozbřeskem, napekla bagety, croissanty a chocolatine, a teď nastal čas na jejich prodej. Na chvilku se zastavila, utřela si ruce do zástěry a vyměnila si pozdrav s monsieur Béliveauem, který právě otevřel koloniál. V uplynulých několika týdnech seděl Armand Gamache každé ráno na stejné lavičce a sledoval, jak stejní lidé dělají tytéž věci. Vesnice měla svůj rytmus, kadenci hudební skladby. Možná právě to Henri slyšel. Hudbu Three Pines. Byla jako broukaná melodie, hymnus, útěšný rituál.

Jeho život předtím nikdy neměl svůj rytmus. Každý den byl nepředvídatelný a zdálo se, že mu to svědčí. Považoval to za součást své povahy. Rutinu nikdy nepoznal. Až doteď.

Gamache si musel přiznat, že z toho měl trochu strach. Obával se, jestli mu ta uklidňující rutina postupně nezevšední a nezačne ho nudit. Ovšem stal se pravý opak.

Zdálo se, že mu to pravidelné opakování stejných věcí prospívá. Čím víc sílil, tím víc oceňoval řád. Vůbec mu nepřipadalo, že by ho omezoval nebo věznil, naopak zjistil, že ho každodenní rituály osvobozují.

Chaos vytřásal nejrůznější nepříjemné pravdy, ale jejich přezkoumání vyžadovalo klid. A když tu tak v tichosti seděl na sluníčku, mohl si Armand Gamache konečně svobodně prohlédnout všechny ty věci, které padly na zem. Stejně jako padl i on.

Cítil, jak ho knížka maličko tíží a dělá na kapse bouli.

Pod nimi se Ruth Zardová vybelhala ze svého sešlého domku a v patách se jí kolébala její husa Róza. Stará žena se rozhlédla, pak zvedla oči k prašné silničce vybíhající z vesnice. Gamache viděl, jak její pohled jede po cestě stále nahoru, dokud se nestřetl s jeho očima. A upřel se do nich.

Zvedla žilnatou ruku na pozdrav. A jako by vytahovala vlajku vesnice, vztyčila Ruth jeden nekolísající prst.

Gamache jí poděkoval lehkou úklonou. Se světem je všechno v pořádku.

Až na…

Obrátil se k rozcuchané ženě vedle sebe. Proč je tady?

Clara odvrátila pohled. Nedokázala se mu podívat do očí, když věděla, co se mu chystá provést.

Přemýšlela, jestli by si neměla napřed promluvit s Myrnou. Zeptat se jí na radu. Nakonec se rozhodla to neudělat, poněvadž si uvědomila, že by tím jen přesunula odpovědnost za své rozhodnutí na ni.

Pak Claru napadlo, že má spíš strach. Bojí se, že by ji Myrna chtěla zastavit. Že by jí řekla, ať to nedělá, že je to nefér a navíc kruté.

A měla by pravdu. Proto to taky Claře trvalo tak dlouho. Každý den sem chodila odhodlaná Armandovi něco říct.

A každý den zbaběle vycouvala. Nebo se spíš laskavější andělé její povahy chopili otěží a rázným přitažením ji zastavili.

Fungovalo to. Zatím.

Každý den s Armandem nezávazně poklábosila a pak odešla, rozhodnutá tam nazítří už nechodit. Slibovala sobě i všem svatým, všem andělům, bohům i bohyním, že se druhý den ráno na tu lavičku nevrátí.

Jenže dalšího rána následkem nějakého zázraku, kouzla nebo kletby zase ucítila pod zadkem tvrdé javorové dřevo. A zjistila, že se dívá na Armanda Gamache. Že dumá o tom útlém svazku v jeho kapse. Hledí do jeho tmavohnědých přemýšlivých očí.

Trochu přibral, což bylo dobře. Ukazovalo to, že Three Pines odvádí svou práci. Uzdravoval se tu. Byl vysoký a robustnější postava mu slušela. Nepůsobil tlustě, jen solidně. Kvůli svým zraněním už kulhal méně a krok měl energičtější. Z obličeje mu zmizela šedá barva, ale na hlavě mu zůstala. Vlnité vlasy měl už teď víc šedivé než hnědé a Clara odhadovala, že do šedesátky, kterou oslaví za pár let, bude šedivý úplně.

V obličeji vypadal na svůj věk. Opotřebovaly ho starosti i obavy. Bolest. Ovšem ty nejhlubší vrásky pocházely od smíchu. Kolem očí a úst. Hluboko vrytá radost.

Vrchní inspektor Gamache. Bývalý šéf oddělení vražd Sûreté du Québec.

Ale taky Armand. Její kamarád, který si sem přišel od toho života a vší smrti odpočinout. Ne aby se schovával před smutkem, ale aby přestal nabírat další. Aby se na tomhle poklidném místě mohl zaobírat svými břemeny a začal se jich zbavovat.

Stejně jako to dělali oni všichni. Clara vstala.

Nemůže to udělat. Nemůže přehodit svoje břemeno na něj.

Nese si svoje vlastní. A tohle patří jí.

„Platí dneska ta večeře?“ zeptala se. „Reine-Marie nás zvala. Můžeme si třeba zahrát i bridž.“

Neustále to plánovali, ale málokdy se k tomu ve skutečnosti dostali, radši si povídali nebo jen mlčky seděli u Gamachových na zahradě, zatímco Myrna procházela mezi květinami a vysvětlovala, co je plevel a co jsou trvalky. Dlouhověké rostliny, jež každý rok vyrostou znovu. A které z květin jsou letničky. Stvořené tak, aby po krátkém, ale velkolepém životě zahynuly. Gamache vstal, a když to udělal, Clara znovu uviděla nápis vyrytý do opěradla. Když Gilles Sandon lavičku postavil na místo, žádná slova na ní ještě nebyla a Gilles tvrdil, že je tam nevyryl. Ten nápis se tam prostě objevil, jako graffiti, a nikdo se k němu nehlásil.

Armand napřáhl ruku. Nejdřív si Clara myslela, že si s ní chce potřást na rozloučenou. Podivně formální a konečné gesto. Pak si uvědomila, že je jeho ruka otočená dlaní nahoru.

Vyzýval ji, ať do ní vloží tu svou.

Udělala to. A cítila, jak se jeho ruka jemně sevřela. Konečně se mu podívala do očí.

„Proč jsi přišla, Claro?“

Najednou seděla a znovu cítila pod zadkem tvrdé dřevo lavičky. Ani ji moc nepodepíralo, spíš jí bránilo spadnout.

DVĚ

„Očem myslíš, že to mluví?“ zeptal se Olivier Reine-Marie, když před ni pokládal francouzský toust s čerstvě nasbíranými lesními plody a javorovým sirupem.

„Tipovala bych astrofyziku,“ opáčila, když zvedla oči k jeho pohlednému obličeji. „Nebo probírají Nietzscheho.“

Olivier sledoval její pohled skrz tabulkové okno.

„Víš, já mluvil o Ruth a té huse,“ prohlásil.

„Vždyť já taky, mon beau.“

Olivier se zasmál a vydal se obsloužit další hosty svého bistra.

Reine-Marie Gamachová seděla na svém obvyklém místě. Neměla v úmyslu si ho zabrat pro sebe, prostě to tak vyšlo. Prvních několik týdnů poté, co se s Armandem přestěhova li do Three Pines, si sedali na různé židle u různých stolů. A každá židle i každý stůl se opravdu lišily. Nejen polohou ve starém bistru, ale svým stylem. Byly to samé starožitnosti na prodej, ze všech visely cenovky. V některých případech šlo o starou quebeckou borovici, v jiných o polstrované edwardiánské ušáky a křesílka. Dokonce tam bylo i pár moderních kousků z poloviny století. Hladkých, teakových a překvapivě pohodlných. Všechny sebrané Olivierem a jeho partnerem Gabrim tolerované za předpokladu, že si Olivier nechá svoje nálezy v bistru a nebude se Gabrimu míchat do provozu nebo výzdoby penzionu.

Olivier byl štíhlý, ukázněný a vědomě se stylizoval do podoby ležérního venkovana. Každý kousek v jeho šatníku byl pečlivě vybrán, aby podpořil dojem přívětivého a mírně zámožného hostinského. Všechno na Olivierovi bylo mírné a decentní. Až na Gabriho.

Reine-Marie napadlo, jak je zvláštní, že zatímco uměřený, elegantní Olivier má vyhraněný osobní styl, jeho bistro představuje šílenou směsici stylů a barev. Přesto ani zdaleka nepůsobí stísněně nebo přecpaně, člověk má spíš pocit, že je na návštěvě u zcestovalé výstřední tetičky. Nebo strýčka. U někoho, kdo zná konvence, ale rozhodl se jich nedržet.

Oba konce dlouhého lokálu s trámovým stropem střežily dva obrovské kamenné krby připravené k zapálení. Teď uprostřed teplého léta se v nich netopilo, ale v zimě v nich praskaly a tančily plameny a zaháněly temnotu i štiplavý mráz. Dokonce i teď Reine-Marie v místnosti cítila slabý nádech kouře ze dřeva. Jako by to byl zdejší duch nebo strážce.

Velká tabulková okna nabízela výhled na vesnické domky se zahrádkami plnými růží, denivek, plaménků a dalších rostlin, které se teprve učila rozpoznávat. Domky tvořily kruh kolem návsi, v jejímž středu stály tři borovice tyčící se nad místní komunitou jako tři špičaté věže. Podle těch tří borovic se ves jmenovala. Three Pines. Nebyly to obyčejné stromy. Jejich předchůdkyně před stovkami let zasadili jako signál pro lidi unavené válkou.

Že jsou v bezpečí. Že tady najdou útočiště.

Nedalo se říct, jestli domy chránily borovice, nebo stromy střežily zdejší chaloupky.

Reine-Marie zvedla šálek café au lait, a zatímco upíjela, sledovala Ruth s Rózou, které si něco šuškaly na lavičce ve stínu borovic. Mluvily stejným jazykem, bláznivá stará básnířka a její věrná husí následovnice. A obě znaly jen jednu frázi, nebo to Reine-Marie tak aspoň připadalo.

„Fuck, fuck, fuck.“

Milujeme život, pomyslela si Reine-Marie, zatímco se dívala na Ruth a Rózu, jak sedí bok po boku na lavičce, že jsme uvykli ne životu, než milování.

Nietzsche. Jak by si z ní Armand utahoval, kdyby věděl, že cituje Nietzscheho, byť jen pro sebe.

„Kolikrát ses mi posmívala, když ze mě vypadl přesně ten samý citát?“ smál by se.

„Nikdy, miláčku. Co že to o pošklebcích řekla Emily Dickinsonová?“

Vrhl by na ni přísný pohled a pak by prohlásil nějaký nesmysl, který by připsal Dickinsonové, Proustovi nebo Fredu Flintstonovi.

Uvykli jsme milování.

Konečně jsou spolu a v bezpečí. Pod ochranou borovic.

Pohledem mimoděk zalétla k lavičce na stráni, kde mlčky seděli Armand s Clarou. Nepovídali si.

„O čem myslíš, že spolu nemluví?“ zeptala se Myrna. Mohutná černoška se rozvalila v pohodlném ušáku naproti

Reine-Marie. Ze svého knihkupectví hned vedle si přinesla hrnek čaje, k němu si objednala müsli a čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu.

„Armand a Clara? Nebo Ruth a Róza?“ zeptala se Reine-Marie.

„No, co si říkají Ruth a Róza, to víme,“ prohlásila Myrna.

„Fuck, fuck, fuck,“ řekly obě současně a rozesmály se.

Reine-Marie si na vidličku napíchla kousek francouzského toustu a znovu zvedla oči k lavičce na stráni.

„Sedává tam s ním každé ráno,“ odpověděla Reine-Marie.

„Dokonce i Armand nad tím kroutí hlavou.“

„Ale nemyslíš si, že se ho snaží sbalit, viď že ne?“ zeptala se Myrna.

Reine-Marie zavrtěla hlavou. „Kdyby ho sváděla, nosila by s sebou bagetu.“

„A sýr. Pěkně zralý Tentation de Laurier. Rozteklý a krémový –“

„Ochutnala jsi už ten nejnovější sýr monsieur Béliveaua?“ zeptala se Reine-Marie a na manžela docela zapomněla. „Le Chèvre des Neiges?“

„Můj ty bože,“ zaúpěla Myrna. „Ten chutná po kytkách a brioškách. Přestaň s tím. Chceš mě snad svést?“

„Já? Ty sis s tím začala.“

Olivier před Myrnu postavil sklenici džusu a na stůl položil pár toustů.

„Budu vás dvě muset zase postříkat hadicí?“ zeptal se jich.

„Désolé, Oliviere,“ omluvila se Reine-Marie. „Za to můžu já. Bavily jsme se o sýrech.“

„Na veřejnosti? Jste nechutné,“ prohlásil Olivier. „Jsem si dost jistý, že Roberta Mapplethorpa soudili za obscénnost kvůli fotce rozteklého Brie na bagetě.“

„Na bagetě?“ zeptala se Myrna.

„To by vysvětlovalo Gabriho náklonnost k uhlohydrátům,“ podotkla Reine-Marie.

„I moji,“ přitakala Myrna.

„Vrátím se s tou hadicí,“ prohlásil Olivier na odchodu.

„A nemyslím to jako eufemismus.“

Myrna si na silný toust namazala roztékající se máslo, zavařeninu a zakousla se do něj. Reine-Marie se napila kávy.

„O čem jsme to mluvily?“ zeptala se Myrna.

„O sýrech.“

„Před tím.“

„O nich,“ odpověděla Reine-Marie a kývla směrem k manželovi a Claře sedícím tiše na lavičce nad vesnicí. Myrna se ptala, o čem spolu nemluví. A Reine-Marie se každý den ptala v duchu na totéž.

Ta lavička byla její nápad. Malý dárek pro Three Pines. Požádala truhláře Gillese Sandona, aby ji vyrobil a umístil právě tam. Po několika týdnech se na ní objevil ten nápis. Vyrytý hluboko, krásně a pečlivě.

„To je tvoje dílo, mon coeur?“ zeptala se jednou Armanda při ranní procházce, když se zastavili, aby se na nápis podívali.

„Non,“ odpověděl zmateně. „Myslel jsem, že jsi o to poprosila Gillese.“

Začali se vyptávat. Clary, Myrny, Oliviera, Gabriho. Billyho Williamse, Gillese. Dokonce i Ruth. Nikdo nevěděl, kdo ta slova do dřeva vyryl.

Každý den tu malou záhadu míjela při svých procházkách s Armandem. Chodili kolem staré školy, kde Armanda málem zabili. Procházeli se lesem, kde někoho zabil Armand. Oba si to moc dobře uvědomovali. Každý den se pak otočili a vrátili se k tiché vesnici a lavičce nad ní. A ke slovům, která do ní vyryla neznámá ruka…

Překvapen radostí.

Clara Morrowová Armandu Gamachovi řekla, proč tam je. A co od něj chce. A když skončila, uviděla v jeho přemýšlivých očích to, čeho se nejvíc bála.

Uviděla v nich strach.

Zasadila ho tam ona. Vzala svůj vlastní děs a předala ho jemu. Clara toužila vzít ta slova zpátky. Vymazat je.

„Jen jsem chtěla, abys to věděl,“ řekla se zrudlými tvářemi.

„Potřebovala jsem to někomu říct. Je to všechno –“

Začínala se do toho zamotávat a o to nešťastnější z celé situace byla.

„Nečekám, že něco uděláš. Nechci, abys něco dělal. O nic nejde, vážně. Zvládnu to sama. Zapomeň, že jsem něco řekla.“

Jenže už bylo pozdě. Nedokázala se zarazit.

„Nezáleží na tom,“ prohlásila pevným hlasem.

Armand se usmál. Úsměv mu dosáhl až do hlubokých vrásek kolem očí a Clara s úlevou zaregistrovala, že v nich už žádný strach není.

„Mně na tom záleží, Claro.“

Vydala se z kopce dolů, slunce se jí opíralo do obličeje a v teplém vzduchu se vznášela jemná vůně růží a levandule. Na návsi se zastavila a otočila se. Armand se znovu posadil. Byla zvědavá, jestli zase vytáhne tu knížku, když ho nechala o samotě, ale neudělal to. Jen tam seděl se zkříženýma nohama, jednou velkou dlaní si přidržoval druhou, usebraný a zjevně uvolněný. Hleděl přes údolí k horám. Do vnějšího světa.

Bude v pohodě, pomyslela si, když se vracela domů.

Jenže hluboko uvnitř Clara Morrowová věděla, že uvedla něco do pohybu. Viděla mu to v očích. Hluboko dole. Možná to tam tak úplně nezasadila, jako spíš probudila.

Armand Gamache si sem přišel odpočinout. Zotavit se. Slíbili mu klid. A Clara věděla, že právě porušila slib.

TŘI

„Volala Annie,“ řekla Reine-Marie, když si od manžela brala gin s tonikem. „Mají trochu zpoždění. Páteční zácpa na dálnici z Montrealu.“

„Zůstanou na víkend?“ zeptal se Armand. Zapálil gril a teď s monsieur Béliveauem bojoval o místo za ním. Byla to předem prohraná bitva, poněvadž Gamache neměl v úmyslu vyhrát, ale připadalo mu, že by aspoň na oko neměl vyklízet pozice tak snadno. Nakonec s obřadným gestem kapituloval a předal grilovací kleště hokynáři.

„Pokud vím, tak ano,“ odpověděla Reine-Marie.

„To je dobře.“

Něco ve způsobu, jak to řekl, ji zarazilo, ale pak to bylo pryč, odnesl to výbuch smíchu.

„Přísahám bohu,“ prohlásil Gabri a slavnostně zvedl oplácanou ruku, „že to jsou značkové kousky.“

Otočil se kolem dokola, aby ho mohli obdivovat v plné nádheře. Měl na sobě pytlovité kalhoty a volnou limetkově zelenou košili, která na něm při otáčení trochu vlála.

„Když jsme byli posledně v Maine, koupil jsem to tam v jednom výprodeji.“

Gabri, jemuž táhlo na čtyřicítku a měřil přes sto osmdesát centimetrů, by se před několika dortíky ještě dal považovat jen za pupkatého.

„Netušila jsem, že barvy-laky vedou i oblečení,“ rýpla si Ruth.

„Ha, ha, ha,“ opáčil Gabri. „Náhodou to bylo pěkně drahé. Vypadá to snad lacině?“ dožadoval se ujištění od Clary.

„To?“ zeptala se Ruth.

„Ježibabo,“ zavrčel Gabri.

„Buzíku,“ odsekla Ruth. Stará žena svírala v jedné ruce Rózu a v druhé nádobu, v níž Reine-Marie rozpoznala svoji vázu plnou skotské.

Gabri pomohl Ruth zpátky na židli. „Můžu ti přinést něco k jídlu?“ zeptal se. „Štěňátko, nebo třeba nenarozené dítě?“

„To by od tebe bylo hezké, milánku,“ opáčila Ruth.

Reine-Marie se pohybovala mezi přáteli roztroušenými po zahradě a dolétaly k ní útržky hovorů ve francouzštině i v angličtině, povětšinou ale v míchanici obou jazyků.

Rozhlédla se a uviděla, že Armand pozorně naslouchá Vincentu Gilbertovi, který mu vyprávěl nějakou historku. Musel říct něco vtipného, nejspíš si střílel sám ze sebe, protože se Armand usmíval. Pak začal mluvit on a šermovat přitom svým pivem.

Když skončil, Gilbertovi se rozesmáli a Armand také. Pak zachytil její pohled a úsměv se mu roztáhl ještě víc.

Večer byl stále ještě teplý, ale než se v zahradě rozsvítí lampy, budou si muset obléknout sáčka a svetříky, jež teď měli přehozené přes opěradla židlí.

Lidi chodili do domu a zase ven, jako by byl jejich vlastní, a odkládali si jídlo na dlouhý stůl na terase. Stala se z toho tak trochu tradice, z těch neformálních pátečních večerů s grilováním u Gamachových.

Ovšem „u Gamachových“ domu říkal jen málokdo. Pro většinu vesnice to stále byl a nejspíš i navždy bude Émiliin dům, po ženě, která v něm žila a z jejíž pozůstalosti ho Gamachovi koupili. A přestože byl pro Armanda a Reine-Marie nový, ve skutečnosti domek s bílým palubkovým obložením, širokou verandou obrácenou k návsi a vzadu s velkou zanedbanou zahradou představoval jednu z nejstarších budov ve Three Pines.

„V obýváku jsem pro tebe nechala tašku s knížkami,“ řekla Myrna Reine-Marie.

„Merci.“

Myrna si nalila bílé víno a všimla si kytice trůnící uprostřed stolu. Vysoké, rozcuchané, přeplněné květy a listy.

Nebyla si jistá, jestli nemá Reine-Marie říct, že většinu kytice tvoří plevel. Viděla všechny obvyklé podezřelé. Kyprej vrbici, bršlici kozí nohu. Dokonce i svlačec, který se tvářil jako povíjnice.

S Armandem a Reine-Marie už procházela květinové záhony spoustukrát a byla přesvědčená, že když jim tu propletenou změť pomáhala nějak uspořádat, vysvětlila jim rozdíl mezi květinami a plevelem jasně.

No, čeká je další lekce.

„Krásné, viď?“ řekla Reine-Marie a nabídla Myrně kousek uzeného pstruha na žitném chlebu.

Myrna se usmála. Lidi z města.

Armand odešel od Gilbertových a rozhlédl se po hostech, aby se přesvědčil, že nikomu nic neschází. Oko mu padlo na jednu nezvyklou skupinku. Clara přisedla k Ruth a seděla teď obrácená zády k ostatním, tak daleko od domu, jak to jen šlo.

Od chvíle, co přišla, mu neřekla jediné slovo.

To ho nepřekvapovalo. Rozhodla se sedět s Ruth a její husou, i když Gamache často napadalo, že přesnější popis té dvojice by byl Róza se svým člověkem.

Existoval jen jediný důvod, proč by Clara nebo kdokoli jiný měli potřebu vyhledat Ruth. Hluboká, až patologická touha, aby je ostatní nechali na pokoji. Ruth ve společnosti představovala ekvivalent smrduté bomby.

Neseděly tam ale úplně samy. Přidal se k nim Henri a hypnotizoval husu pohledem.

Byla to pubertální zamilovanost dovedená do extrému. Láska, kterou Róza nesdílela. Gamache uslyšel zavrčení. Od Rózy. Henri zakejhal.

Gamache o krok ustoupil.

Ten zvuk od Henriho nikdy nevěstil nic dobrého.

Clara vstala, aby se dostala z dosahu. Vykročila ke Gamachovi, ale pak změnila směr.

Ruth nakrčila nos, jak je zahalil odér zkažených vajec. Henri se nevinně rozhlížel kolem, jako by se snažil najít zdroj toho puchu. Ruth i Róza teď hleděly na ovčáka téměř se zbožnou úctou.

Stará básnířka se zhluboka nadechla, pak vydechla a přeměnila jedovatý plyn v poezii.

„Kdysis mě přiměl dát ti otrávené dary,“ odcitovala ze své slavné básně.

Jinak to říct snad ani nemůžeš.

Vše, co jsem dala, bylo s cílem se tě zbavit,

jak člověk dává žebrákovi: Tumáš. A teď už běž.

Jenže odvážný uprděný ovčák Henri nikam neběžel. Ruth na něj vrhla znechucený pohled, ale nabídla mu vrásčitou ruku, aby ji olízl.

A Henri to udělal.

Pak se Gamache vydal za Clarou. Došla ke dvěma laťkovým křesílkům postaveným na trávníku vedle sebe. Na širokých dřevěných područkách měla tmavé kroužky od nápojů, které si lidé odnášeli do poklidné zahrady. Po celá léta, desítky let. Émiliiny kroužky doplnily a překryly stopy po ranních hrnečcích a odpoledních aperitivech Gamachových. Jejich pokojné životy se propletly.

Clara měla na zahradě dvě téměř totožná křesílka. Byla natočená maličko k sobě, s výhledem na trvalkové záhony, na řeku a les za ní. S kroužky na dřevěných područkách.

Sledoval, jak se Clara chytila opěradla, naklonila se nad něj a plnou vahou se opřela o dřevěné latě.

Stál dost blízko, aby viděl, jak jí ramena stoupla výš a klouby na rukou zbělely.

„Claro?“ oslovil ji.

„Jsem v pohodě.“

Jenže nebyla, jak věděl, a ona to věděla taky. Myslela si, doufala, že když se jí ráno s Armandem konečně podařilo promluvit, její starosti zmizí. Sdílená bolest…

Avšak její bolest, ač sdílená, se nezmenšila na polovinu. Zdvojnásobila se. A jak se den protahoval, zdvojnásobila se znovu. Tím, že o ní Clara promluvila, z ní udělala skutečnost. Dala svému strachu formu. Teď byl venku. A narůstal.

Přiživovalo ho všechno. Vůně grilovaného masa, neupravené květiny, oprýskaná a flekatá stará křesílka. Kroužky, ty zatracené kroužky. Jako doma.

Jako by všechny ty uklidňující, známé běžné věci najednou měly na sobě přivázané výbušniny.

„Večeře je hotová,“ řekl jí Armand hlubokým tichým hlasem. Pak uslyšela, jak se od ní po trávníku vzdalují jeho kroky, a byla sama.

Všichni přátelé se shromáždili na terase a začali si nakládat jídlo. Stála kus od nich, zády k nim, a hleděla do temnícího lesa.

Pak vedle sebe vycítila něčí přítomnost. Byl to Gamache a podával jí talíř.

„Neposadíme se?“ Ukázal na židle.

Clara si sedla. Jedli mlčky. Všechno, co si potřebovali říct, už si řekli.

Ostatní hosté si z táců rozložených po stole nabrali steak a čatní. Stále ještě pobavená Myrna se zubila nad plevelovou dekorací trůnící uprostřed, ale pak se přestala usmívat a něco si uvědomila. Ta kytice byla skutečně krásná.

Kolem stolu putovaly mísy se salátem a Sarah podala monsieur Béliveauovi největší z housek, které odpoledne napekla, zatímco on jí naložil ten nejkřehčí steak. Naklonili se k sobě, ale úplně se nedotkli.

Olivier nechal bistro na povel jednomu z číšníků a připojil se k nim. Hovor plynul, stáčel se hned na jednu, hned na druhou stranu. Slunce zapadlo a hosté si oblékli sáčka a svetříky. Zapálili čajové svíčky a rozmístili je po stolech i jinde po zahradě, která pak vypadala, jako by se do ní na dnešní večer slétly obří světlušky.

„Když Émilie umřela a dům zavřeli, myslela jsem, že jsme tu zažili poslední večírek,“ poznamenal Gabri. „Jsem rád, že jsem konečně v něčem neměl pravdu.“

Henri natočil svoje satelitní uši za zvukem toho jména. Émilie.

Stará žena, která ho ještě jako štěně našla v útulku a přinesla si ho domů. Která ho pojmenovala, milovala a vychovávala, ale pak tu najednou nebyla. Potom přijeli Gamachovi a odvezli si ho. Hledal ji celé měsíce. Snažil se vyčenichat její pach, špicoval uši, kdykoli přijelo nějaké auto, kdykoli někdo otevřel dveře. Čekal, že ho Émilie zase najde. Že ho zase zachrání a vezme ho domů. Až jednoho dne přestal vyhlížet. Přestal na ni čekat. Už nepotřeboval zachraňovat.

Obrátil pohled zpátky k Róze, která také milovala jednu starou paní a děsila se, že Ruth jednoho dne zmizí, stejně jako Émilie. A ona zůstane sama. Henri na ni upíral oči a doufal, že se na něj Róza možná podívá a uvědomí si, že i kdyby k tomu došlo, bolavé srdce se zahojí. Chtěl jí říct, že lékem není vztek, strach nebo samota. Ty už vyzkoušel. Nefungovaly.

Nakonec do té strašné díry nalil Henri jedinou věc, která mu po Émilii zbyla. Na předlouhých procházkách s Armandem a Reine-Marie si vzpomněl na svou lásku ke sněhovým koulím, klackům a válení se v tchořích výkalech. Na svou lásku k různým pachům a různým ročním obdobím. Na lásku k bahnu a čistému povlečení. Na lásku k plavání a nevázanému oklepávání s nohama tančícíma pod sebou. K olizování sebe i ostatních.

Až jednoho dne bolest, samota a žal už nezabíraly v jeho srdci největší místo.

Émilii stále miloval, ale miloval i Armanda a Reine-Marie. A oni milovali jeho.

To byl domov. Znovu ho našel.

„Ah, bon. Enfin,“ přivítala Reine-Marie na verandě svou dceru Annie a zetě Jeana Guye.

Bylo tam trochu přelidněno, protože se po verandě pletli ostatní hosté, kteří si právě navzájem přáli dobrou noc.

Jean Guy se s vesničany zdravil i loučil zároveň a domluvil se s Olivierem, že si ráno půjdou zaběhat. Gabri se nabídl, že se místo běhání radši postará o bistro, jako by u něj běh vůbec připadal v úvahu.

Když Beauvoir dospěl až k Ruth, upřeně se jeden na druhého zadívali.

„Salut, ožralko.“

„Bonjour, blbečku.“

Ruth se s Rózou v náruči naklonila k Beauvoirovi a políbili se na obě tváře. „V lednici máte citronádu,“ řekla mu. „Dělala jsem ji sama.“

Podíval se na její uzlovité ruce a věděl, že otevřít plechovku pro ni určitě nebylo snadné.

„Když ti život nadělí citrony…,“ řekl.

„Vám nadělil citrony. Mně dal naštěstí skotskou.“ Beauvoir se zasmál. „Ta citronáda mi bude určitě chutnat.“

„No, vypadalo to, že Róze chutná, když do džbánku strčila zobák.“

Ruth sešla dolů po širokých dřevěných schodech verandy, kamenem dlážděné cestičky si nevšímala a namířila si to rovnou přes trávník, kde byla mezi domy vyšlapaná pěšinka.

Jean Guy čekal, dokud za Ruth doma nezabouchly vchodové dveře. Teprve pak odnesl zavazadla do domu.

Bylo po desáté večer, všichni hosté mezitím odešli a Gamache pro svou dceru a zetě dal dohromady večeři ze zbytků.

„Jak to jde v práci?“ zeptal se Jeana Guye.

„Ujde to, patron.“

Pořád ještě se neodhodlal Gamachovi tykat, ostatně ani Reine-Marie nebo dalším lidem z vesnice, přestože mu to nabízeli. Netlačili na něj a prozatím zůstali u vykání. Po pravdě se nedokázal přimět ani oslovovat svého nového tchána křestním jménem nebo tati, jenže od chvíle, kdy Gamache odešel do penze, už mu nemohl říkat ani vrchní inspektore. Navíc by to v téhle situaci znělo moc oficiálně. A tak se Jean Guy ustálil na oslovení patron. Bylo to zároveň uctivé i neformální. A překvapivě přesné.

Armand Gamache možná je Anniin otec, ale vždycky bude Beauvoirův patron.

Klábosili o jednom konkrétním případu, na němž Beauvoir pracoval. Jean Guy dával pozor, jestli jeho bývalý šéf nezačne projevovat něco víc než jen zájem. Jestli se ve skutečnosti netouží vrátit do oddělení Sûreté du Québec, které sám vybudoval, ale Gamache jen zdvořile konverzoval, nic víc.

Jean Guy nalil pro sebe i Annie sklenici citronády a zkontroloval, jestli mezi dužinou neplavou kousky prachového peří. Všichni čtyři se posadili dozadu na terasu, kde jim nad hlavami poblikávaly hvězdy a v zahradě čajové svíčky. Jakmile se najedli, nádobí bylo umyté a všichni odpočívali u kávy, obrátil se Gamache k Jeanu Guyovi.

„Můžu s vámi na chviličku mluvit?“

„Jistě.“ Následoval tchána do domu.

Reine-Marie se dívala, jak se dveře do knihovny pomalu zavírají, až se zaklaply docela.

„Mami, co se děje?

Annie sledovala pohled své matky až k zavřeným dveřím, pak se vrátila k ztuhlému úsměvu na matčině obličeji.

A je to, pomyslela si Reine-Marie. Ta lehká změna tónu v Armandově hlasu, když v podvečer zjistil, že přijedou Annie a Jean Guy. Slyšela v něm víc než jen radost, že uvidí dceru a jejího manžela.

Už se u sebe doma dívala na příliš mnoho zavřených dveří, než aby nepoznala, co to znamená. Ona na jedné straně, Armand a Jean Guy na druhé.

Reine-Marie vždycky věděla, že ta chvíle přijde, ale myslela si, doufala, že budou mít víc času. Modlila se za to.

„Mami?“

ČTYŘI

Myrna vzala za kliku a zjistila, že má Clara zamčené vchodové dveře.

„Claro?“ zavolala a zaklepala.

Nestávalo se často, aby se někdo z nich v domě zamykal, ačkoli jim jisté zkušenosti napovídaly, že to nejspíš není špatný nápad. Jenže místní obyvatelé také věděli, že zámky jim bezpečí v postelích nezaručí. A že to, co jim ublíží, nejsou otevřené dveře.

Ovšem dnes večer se Clara uvnitř zamkla. A Myrna přemítala, před jakým nebezpečím.

Zaklepala znovu. „Claro?“

Čeho se Clara bojí? Co se snaží udržet venku?

Dveře se s trhnutím otevřely, a když Myrna uviděla její výraz, dostala odpověď.

Je to ona sama. Clara se snaží udržet venku svou nejlepší kamarádku.

No, nezafungovalo to. Myrna vplula do kuchyně, kterou znala stejně dobře jako svou vlastní.

Nalila do konvice vodu, zapnula ji a sáhla pro hrnky, ze kterých obvykle pily. Do nich vložila sáčky s bylinkovým čajem. Heřmánkovým pro Claru a mátovým pro sebe. Pak pohlédla kamarádce do nakvašeného obličeje.

„Co se stalo? Co s tebou sakra je?“

Jean Guy Beauvoir se pohodlně opřel v křesle a zahleděl se na šéfa. Gamachovi přeměnili jednu ložnici v přízemí na knihovnu a od Gillese Sandona si nechali vyrobit police pokrývající všechny stěny, dokonce i kolem oken a dveří, takže místnost připomínala chatu postavenou z knih.

Za šéfem viděl Beauvoir životopisy a historické i vědecké publikace. Beletrii i naučné tituly. Gamachovi jako by z hlavy vyrůstal tlustý svazek o Franklinově expedici.

Několik minut si povídali, ne jako tchán a zeť, ale jako kolegové. Jako přeživší ze stejné ztroskotané lodi.

„S každou návštěvou vypadá Jean Guy líp,“ poznamenala Reine-Marie.

Cítila dceřin mátový čaj a slyšela jemné ťukání, jak křídla můr narážela do světla nade dveřmi.

Obě ženy se přesunuly na přední verandu, Annie na houpačku a Reine-Marie do jednoho z křesílek. Před nimi se rozkládala vesnička Three Pines, kde se z některých domů stále ještě rozlévala zlatavá záře, ale ve většině už byla tma.

Povídaly si ne jako matka s dcerou, ale jako ženy, které spolu sdílely jeden záchranný vor a teď se konečně dostaly na pevnou zem.

„Chodí k terapeutovi,“ odpověděla Annie. „A na schůzky Anonymních alkoholiků. Nikdy nevynechá. Myslím, že teď už se na ně ve skutečnosti těší, ale nikdy by to nepřiznal. Co táta?“

„Cvičí. Chodíme na dlouhé procházky. Každý den dojde dál. Dokonce mluví o tom, že by začal s jógou.“

Annie se rozesmála. Měla obličej a tělo stavěné nikoli pro pařížská přehlídková mola, nýbrž pro dobré jídlo, čtení u krbu a smích. Byla stvořená ze štěstí a pro štěstí. Ovšem Annie Gamachové trvalo dlouho, než ho dokázala najít. A důvěřovat mu.

Dokonce i teď v poklidném letním večeru se jedna její část děsila, že o něj přijde. Znovu. Že jí ho vezme kulka, jehla. Malá pilulka proti bolesti, která už tolik bolesti zapříčinila.

Poposedla a odehnala tu myšlenku od sebe. Poté co strávila většinu života pozorováním obzoru a pátráním po těch nejbanálnějších hrozbách, reálných i vymyšlených, věděla, že její štěstí ve skutečnosti neohrozí ta tečka v dálce, ale fakt, že ji vyhlíží. Že ji očekává a věří, že přijde. A v některých případech si ji sama vytvoří.

Otec ji kdysi z legrace nařkl, že žije v troskách své budoucnosti, jenže jednoho dne se mu zahleděla hluboko do očí a zjistila, že to vůbec nemyslel jako vtip.

Snažil se ji varovat.

Ovšem staré zvyky se těžko mění, zvlášť teď, když má tolik co ztratit. Málem už ztratila všechno. Kvůli kulce. Kvůli jehle. Drobné pilulce.

Stejně jako její matka málem přišla o všechno.

Oběma uprostřed noci zazvonil telefon. Rychle přijeďte.

Hned. Než bude pozdě.

Ale nebylo pozdě. Ne úplně.

A zatímco se její otec a Jean Guy možná uzdraví, Annie si nebyla jistá, jestli se z toho někdy doopravdy dostanou ona a matka. Z telefonátů. Nočních telefonátů.

Prozatím ale byly v bezpečí. Na verandě. Annie viděla obdélník světla vycházejícího z okna knihovny, kde seděl její otec s Jeanem Guyem. Také v bezpečí.

Prozatím.

Ne, připomínala si. Ne. Nic nehrozí.

Napadlo ji, jestli tomu doopravdy věří. A jestli tomu věří její matka.

„Dovedeš si představit, jak táta dělá každý den na návsi pozdrav slunci?“

Reine-Marie se rozesmála. Legrační na tom bylo, že si to představit uměla. Nebyl by to pěkný pohled, ale dovedla si představit, jak to Armand dělá.

„Vážně je v pořádku?“ zeptala se Annie.

Reine-Marie se v křesílku otočila a podívala se na světlo nade dveřmi. Jemné ťukání křídel o žárovku se změnilo v téměř zuřivé bušení, jak můra v chladivé noci narážela do horkého světla. Reine-Marie to lezlo na nervy.

Obrátila se zpátky k Annie. Věděla, na co se jí dcera ptá. Annie viděla, že otec je na tom po fyzické stránce líp – starosti jí dělalo to neviděné.

„Jednou týdně chodí k Myrně,“ odpověděla Reine-Marie.

„To pomáhá.“

„K Myrně?“ zeptala se Annie. „K tamté Myrně?“ Ukázala směrem k „obchodní čtvrti“ Three Pines, tvořené koloniálem, pekařstvím, bistrem a Myrniným knihkupectvím spojeným s antikvariátem.

Reine-Marie si uvědomila, že její dcera zná Myrnu jen z obchodu. Vlastně všechny vesničany znala jen podle jejich života tady, ne toho předešlého. Annie neměla tušení, že olbřímí černoška, která tady prodává knížky a pomáhá jim se zahradou, je doktorka Landersová, psycholožka na penzi.

Reine-Marie zauvažovala, jak by asi nově příchozí viděli ji a Armanda. Pár na konci středního věku v domě s bílým palubkovým obložením.

Představovali by pro ně párek trochu praštěných vesničanů, kteří si dělají kytice z plevele? Kteří sedávají na verandě s tři dny starým výtiskem La Presse? Možná by je znali jen jako Henriho páníčky.

Dozvěděli by se nově příchozí do Three Pines, že ona kdysi bývala jednou z hlavních knihovnic v Bibliothèque nationale du Québec?

Záleželo by na tom?

A Armand?

Co by si nový obyvatel vesnice myslel o jeho předchozím životě? Možná by mu přisoudil kariéru u novin, psaní pro intelektuálský a téměř nesrozumitelný deník Le Devoir. Hádal by, že trávil dny ve svetru plném žmolků a psal dlouhé komentáře o politice?

Ti bystřejší by ho možná tipovali na profesora Montrealské univerzity. Vlídného, zapáleného pro dějiny, zeměpis a to, co vznikne, když se oba obory střetnou.

Napadlo by nově příchozí do Three Pines vůbec někdy, že muž, který tam hází svému ovčákovi míček nebo popíjí v bistru skotskou, kdysi býval nejoslavovanějším policistou v Quebeku? V celé Kanadě? Uhodli by, mohli by vůbec uhodnout, že ramenatý chlapík, který každé ráno dělá pozdrav slunci, se kdysi živil pronásledováním vrahů?

Reine-Marie doufala, že ne.

Odvážila se věřit, že je to už za nimi. Že ty životy přetrvávají už jen v jejich vzpomínkách. Že se potulují po horách obklopujících vesnici, ale tady nemají místo. Teď už ne. Vrchní inspektor Gamache, šéf oddělení vražd Sûreté du Québec, splnil svůj úkol. Teď je řada na někom jiném.

Jenže když si Reine-Marie vzpomněla, jak se dveře knihovny zavíraly a pak se zaklaply, stáhlo se jí srdce.

Můra se stále třepetala kolem světla, narážela do žárovky. Reine-Marie uvažovala, jestli je to teplo, co můry tak přitahuje, nebo jestli jdou za světlem.

Bolí to? přemítala. Když se připalují křídla, když malé nitkovité nožky přistanou na rozpáleném skle a pak se zas odstrčí? Bolí to, když lampa nedává, po čem můra tak zoufale touží? Vstala a světlo nade dveřmi zhasla. Po chvíli třepetání křídel ustalo a Reine-Marie se mlčky vrátila na své místo.

Panovalo teď ticho a tma, až na máslově žluté světlo od okna knihovny. Jak se ticho protahovalo, napadlo Reine-Marie, jestli můře prokázala laskavost. Zachránila jí život, avšak nevzala jí cíl?

Pak se to ozvalo znovu. Zoufalé třepetání. Jemné, tiché, neodbytné. Můra se přesunula z verandy a teď se tloukla o okno pokoje, v němž seděli Armand a Jean Guy.

Našla jeho světlo. Nikdy to nevzdá. Nemůže to vzdát.

Pod upřeným pohledem své dcery Reine-Marie vstala a znovu na verandě rozsvítila. To, co můra dělá, je její přirozenost a Reine-Marie jí v tom nemůže zabránit, i kdyby chtěla sebevíc.

„Jak se má Annie?“ zeptal se Gamache. „Vypadá šťastně.“

Armand se při pomyšlení na dceru usmál, vzpomněl si, jak s ní tančil na návsi, když si Jeana Guye brala.

„Ptáte se mě, jestli není těhotná?“

„Samozřejmě že ne,“ odsekl Gamache. „Jak vás něco takového mohlo napadnout?“ Sebral z odkládacího stolku těžítko, pak ho zas položil, zvedl knihu a začal v ní listovat, jako by ji předtím nikdy neviděl. „Nic mi do toho není.“ Zvedl se ze židle. „Myslíte si snad, že podle mě může být šťastná, jen když otěhotní? Za koho mě máte? Co bych to byl za otce?“ Gamache vrhl na muže proti sobě nasupený pohled.

Jean Guy se na něj jen díval. Na takové výbuchy u svého tchána nebyl vůbec zvyklý.

„To přece nevadí, když se zeptáte.“

„A je těhotná?“ otázal se Gamache a naklonil se k němu.

„Ne. Copak jste si nevšiml, že u večeře pila bílé víno? To jste mi tedy detektiv.“

„Nejsem, už ne.“ Gamache zachytil Beauvoirův pohled a oba se usmáli. „A vlastně jsem se ani zeptat nechtěl,“ odpověděl pak po pravdě. „Jde mi jen o to, aby byla šťastná. A vy taky.“

„Já jsem, patron.“

Dívali se jeden na druhého, pátrali po ranách, které mohli vidět jen oni. Pátrali po známkách hojení, u nichž jen oni poznali, že jsou opravdové.

„A co vy, pane? Jste šťastný?“

„Jsem.“

Beauvoir se nemusel ujišťovat. Celou svou kariéru poslouchal lži, a tak poznal pravdu, když ji slyšel.

„Jak si vede Isabelle?“ zajímal se Gamache.

„Zastupující vrchní inspektorka Lacosteová?“ zeptal se Beauvoir s úsměvem. Jeho chráněnka převzala velení v oddělení vražd, práci, o níž všichni předpokládali, že ji po Gamachově odchodu do penze dostane on. Jean Guy ale dobře věděl, že to, co se stalo, výraz „odchod do penze“ příliš nevystihuje. Ten totiž vypovídá o čemsi předvídatelném, jenže události, které způsobily, že šéf oddělení vražd odešel od Sûreté a koupil si domek ve vesničce tak malé a zapadlé, že ani nebyla na žádné mapě, nikdo předvídat nemohl.

„Isabelle je v pohodě.“

„Myslíte ‚v pohodě‘ Ruth Zardové?“ zeptal se Gamache.

„Víceméně. Když na sobě trochu zapracuje, dostane se tam. Měla za vzor vás, pane.“

Ruth nazvala svou nejnovější sbírku Jsem V POHODĚ. Jen lidé, kteří si ji přečetli, zjistili, že V POHODĚ je zkratka pro V Prdeli, Otravná, Hrubá, Osamělá a Děsně Egoistická.

Isabelle Lacosteová volala Gamachovi přinejmenším jednou týdně a několikrát za měsíc se scházeli v Montrealu u oběda. Vždycky někde mimo komisařství Sûreté. Na tom Gamache trval, aby novopečené vrchní inspektorce nepodrýval autoritu.

Lacosteová měla dotazy, které jí mohl zodpovědět jen bývalý vrchní inspektor. Někdy šlo o procedurální záležitosti, ale častěji potřebovala řešit složitější, lidské otázky. Svou nejistotu, nedostatek sebedůvěry. Svoje obavy.

Gamache ji vyslechl a někdy jí pověděl o vlastních zkušenostech. Ujistil ji, že to, co cítí, je přirozené, normální a zdravé. Že takové pocity míval během své kariéry skoro každý den. Ne proto, že by se cítil jako podvodník, ale protože se bál. Když zazvonil telefon nebo když se ozvalo zaklepání na dveře, měl strach, že to bude otázka života a smrti, kterou on nedokáže vyřešit.

„Mám nového praktikanta, patron,“ oznámila mu Isabelle začátkem týdne u oběda v Le Paris.

„Ah, oui?“

„Mladého agenta, který právě vyšel z akademie. Adama Cohena. Myslím, že ho znáte.“

Gamache se usmál. „Merci, Isabelle.“

Mladého monsieur Cohena při prvním pokusu o studium z akademie vyhodili a našel si práci jako strážný ve věznici. Gamache se s ním seznámil před více než půl rokem, když na něj ještě jako na vrchního inspektora téměř všichni útočili. Profesně i osobně. A nakonec i fyzicky. Ovšem Adam Cohen stál za ním. Neutekl, přestože k tomu měl všechny důvody. Včetně záchrany vlastní kůže.

Gamache na to nezapomněl, a když krize pominula, požádal ředitele akademie Sûreté, aby Cohenovi dal výjimečně druhou šanci. Osobně pak mladíka doučoval, vedl ho a povzbuzoval. Pak během jeho promoce stál vzadu v hale a tleskal mu. Gamache poprosil Isabelle, aby Cohena vzala do oddělení.

Jinými slovy chtěl, aby ho vzala pod křídlo. Nedovedl si pro mladíka představit lepší učitelku.

„Agent Cohen začal dneska ráno,“ oznámila mu Lacosteová, když si na vidličku nabrala salát z quinoy, fety a granátových jablek. „Zavolala jsem si ho do kanceláře a řekla mu o čtyřech větách, které vedou k moudrosti. Pověděla jsem mu, že je odříkám jen jednou a pak že si s nimi může dělat, co uzná za vhodné.“

Armand Gamache odložil vidličku na talíř a poslouchal.

„Nevím. Spletl jsem se. Omlouvám se,“ odříkávala Lacosteová pomalu a odpočítávala je přitom na prstech.

„Potřebuju pomoc,“ doplnil Gamache tehdy výčet vět, které kdysi před lety mladou agentku Lacosteovou sám naučil. Byly to věty, které přeříkával všem svým nováčkům.

A teď, pohodlně usazený u sebe doma ve Three Pines, jednu z nich zopakoval: „Potřebuju vaši pomoc, Jeane Guyi.“

Beauvoir znehybněl, zpozorněl a krátce přikývl.

„Ráno za mnou přišla Clara. Ona…“ Gamache chvilku hledal správná slova. „Láme si s něčím hlavu.“

Beauvoir se k němu naklonil.

Clara a Myrna seděly vedle sebe na rozměrných dřevěných křesílkách v Clařině zahradě. Cvrčci cvrkali, žáby skřehotaly a obě ženy co chvíli zaslechly, jak v temném lese něco zašustilo. Na pozadí všech těch zvuků bublala říčka Bella Bella na své cestě z hor, vtékala do vesnice a na druhé straně zase ven.

Mířila domů. Bez velkého spěchu.

„Byla jsem trpělivá,“ prohlásila Myrna, „ale teď mi koukej říct, co ti je.“

I ve tmě Myrna poznala, jak se Clara tváří, když se k ní otočila.

„Trpělivá?“ zeptala se Clara. „Vždyť je to sotva hodina, co se ostatní rozešli.“

„No dobře, trpělivá možná není správné slovo. Dělám si starosti. A ne jenom od večeře. Proč každé ráno vysedáváš s Armandem? A co se mezi vámi dneska stalo? Vypadalo to, jako bys od něj utekla.“

„Ty sis toho všimla?“

„Proboha, Claro, ta lavička je na kopci nad Three Pines. To už bys mohla rovnou sedět na neonovém poutači.“

„Já jsem se nijak neschovávala.“

„V tom případě se ti to neschovávání dařilo.“ Myrna ztlumila hlas. „Můžeš mi to říct?“ zeptala se mírnějším tónem.

„Copak to neuhodneš?“

Myrna se k ní otočila celým tělem.

Clara měla v rozcuchaných vlasech stále barvu, ne drobné tečky, které tam nacákají, když člověk maluje stěnu nebo strop. Tohle byly dlouhé šmouhy v okrové a kadmiové žluti. A na krku měla otisk prstu v sieně pálené. Připomínal modřinu.

Clara Morrowová malovala portréty. A během toho často namalovala i sebe.

Cestou do zahrady Myrna nakoukla do Clařina ateliéru a na stojanu uviděla její nejnovější dílo. Přízračný obličej muže, který se na plátně právě objevoval nebo mizel.

Kamarádčiny portréty Myrnu udivovaly. Na povrchu šlo o jednoduché zobrazení portrétované osoby. Pěkné. Rozpoznatelné. Konvenční. Ale… ale když člověk stál před obrazem dostatečně dlouho, když nechal odplout všechny vlastní představy, zboural obranné valy a oprostil se od všech soudů, pak se objevil úplně jiný portrét.

Clara Morrowová ve skutečnosti nemalovala obličeje, ale emoce, city, skryté, uzamčené a střežené za milou fasádou.

Její obrazy Myrně braly dech, ale tohle bylo poprvé, kdy ji nějaký portrét doopravdy vyděsil.

„Jde o Petera,“ konstatovala Myrna, jak tam seděly v chladivém večerním vzduchu.

Věděla, že jak tenhle rozhovor, tak onen strašidelný portrét se týkají Petera Morrowa. Clařina manžela.

Clara přikývla. „Nevrátil se domů.“

„A v čem je problém?“ zeptal se Jean Guy. „Clara a Peter se přece rozešli, ne?“

„Ano, před rokem,“ přisvědčil Gamache. „Clara ho požádala, aby odešel.“

„Vzpomínám si. Tak proč ho čeká doma?“

„Něco si navzájem slíbili. Celou dobu nebudou v kontaktu, ale přesně rok po jeho odchodu se Peter vrátí domů a uvidí, jak na tom jsou.“

Beauvoir se opřel v křesle a hodil si nohu přes nohu, čímž nevědomky napodobil muže naproti sobě.

Myslel na to, co mu Gamache právě řekl. „Ale Peter se nevrátil.“

„Čekala jsem.“

Clara zvedla hrnek. Už nebyl horký, ale jen příjemně teplý. Uklidňovalo ji to. Večer byl chladný, nefoukal žádný vítr a ona cítila, jak k ní z čaje stoupá vůně heřmánku. A přestože Clara Myrnu vedle sebe neviděla, cítila ji. I teplé mátové aroma jejího čaje.

Myrna měla dost rozumu, aby zůstala zticha.

„Rok ve skutečnosti uplynul před několika týdny,“ pokračovala Clara. „Koupila jsem láhev vína, dva steaky od monsieur Béliveaua a udělala jsem salát z pomerančů, rukoly a kozího sýra, který má Peter tak rád. Zapálila jsem gril. A čekala jsem.“

Nezmínila už, že v pekařství u Sarah koupila i croissanty na ráno, jen pro jistotu.

A ona by se samozřejmě chovala chladně a zdrženlivě. Srdečně, to ano, ale nic víc.

„Pak jsem dostala strach.“