Přeložila Marie Válková

Sandra Brown

Mean Streak

By arrangement with MARIA CARVAINIS AGENCY, INC. and

PRAVA I PREVODI.

Translated from the English MEAN STREAK.

Copyright © 2014 by Sandra Brown Management, Ltd.

First published in the United States by Grand Central Publishing,

New York.

Translation © 2016 by Marie Válková

ISBN 978-80-284-0570-0

Obsah

- Prolog

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola Čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Kapitola třicátá druhá

- Kapitola třicátá třetí

- Kapitola třicátá čtvrtá

- Kapitola třicátá pátá

- Kapitola třicátá šestá

- Kapitola třicátá sedmá

- Kapitola třicátá osmá

- Kapitola třicátá devátá

- Kapitola čtyřicátá

- Kapitola čtyřicátá první

- Cílová rovinka

Prolog

Emory bolelo celé tělo. Dokonce i dýchání ji bolelo. Zamlžený vzduch jako by byl prosycený něčím neviditelným, přesto ostrým jako ledové krystalky nebo střípky skla. Nebyla dostatečně oblečená. Mrazivý chlad ji štípal do odhalených míst obličeje, až jí z toho slzely oči. Musela neustále mrkat, aby jí slzy nerozostřovaly zrak a viděla na cestu.

V boku ji začalo píchat. Bolest neustávala, krutě se do ní zakusovala. Z vlasově tenké zlomeniny v pravé noze jí vystřelovala bolest do holeně.

Avšak vypořádat se s bolestí, překonávat ji během, bylo otázkou vůle a disciplíny. Říkali jí, že obojího má vrchovatě. Až přespříliš. Ale kvůli tomu celý ten obtížný trénink podstupovala. Mohla by to dokázat. Musela.

Vytrvej, Emory. Pokládej jednu nohu před druhou. Zkracuj vzdálenost krok za krokem.

Jak daleko to ještě je?

Bože, prosím, ať ne moc.

Odhodlání a obava, že to nedokáže, jí dodaly sílu. Nabrala rychlost.

Pak se z hloubi stínů okolního lesa ozval hned za ní šustot doprovázený závanem vzduchu. Srdce se jí sevřelo předtuchou záhuby, na niž neměla čas zareagovat, a v lebce jí vybuchl ohňostroj bolesti.

Kapitola první

„Takhle moc to bolí?“ Doktorka Emory Charbonneauová ukázala na kresbu dětského obličeje zkřiveného bolestí, s velkými kanoucími slzami. „Nebo takhle?“ Ukázala na další kresbu, kde stažený obličej demonstroval mírnou bolest.

Tříleté děvčátko ukázalo na uplakaný obličej.

„To mě mrzí, beruško.“ Emory vsunula do pravého ucha otoskop. Dítě se rozkřičelo. Emory co nejšetrněji prohlédla uši a přitom konejšivě promlouvala. „Obě uši má ošklivě zanícené,“ sdělila dívčině vyčerpané matce.

„Pláče od chvíle, kdy se ráno probudila. To už je v tomhle období podruhé. Posledně jsem se k vám nemohla dostat, tak jsem ji vzala na pohotovost. Tam jí lékař předepsal léky, dostala se z toho a teď se to vrátilo.“

„Chronické záněty mohou způsobit ztrátu sluchu. Musí se jim předcházet, nejenom je léčit, když nastanou. Měla byste zvážit vyšetření na dětské otolaryngologii.“

„Zkoušela jsem to. Nikdo nové pacienty nepřijímá.“

„Mohu ji dostat k jednomu z nejlepších lékařů.“ Nebylo to plané vychloubání. Emory si byla jistá, že kterýkoliv z kolegů by přijal pacienta, jehož by doporučila. „Dáme tomu šest týdnů, aby se z infekce úplně vyléčila, a pak jí domluvím prohlídku. Prozatím předepíšu antibiotika a histamin, aby se odstranila tekutina za ušními bubínky. Proti bolesti jí můžete dávat dětská analgetika, ale jakmile začnou antibiotika zabírat, měla by bolest ustoupit.

Nenuťte ji do jídla, ale ať hodně pije. Pokud se to během dvou dnů nezlepší nebo pokud by jí stoupla teplota, zavolejte na číslo z této vizitky. Na víkend odjíždím, ale zastupuje mě jiný lékař. Pochybuji, že budete muset vyhledat naléhavou pomoc, ale kdyby ano, budete, dokud se nevrátím, ve skvělých rukou.“

„Děkuji vám, paní doktorko.“

Chápavě se na matku usmála. „Nemocné dítě není pro nikoho legrace. Zkuste si trochu odpočinout.“

„Doufám, že jedete na víkend na nějaké opravdu příjemné místo.“

„Chystám se uběhnout pětadvacet mil.“

„To mi připadá jako mučení.“ Usmála se. „O to také jde.“

Vyšly z ošetřovny. Emory vypsala recept a doplnila záznamy do karty pacientky. Když vracela kartu sestře u příjmu, ta poznamenala: „To byla vaše poslední pacientka.“

„Ano, a já pojedu.“

„Oznámila jste to v nemocnici?“

Přikývla. „A službě pro nepřítomné. Na víkend mám hlášené volno. Lékaři Butlerová a James mají službu?“

„Ano, a v čekárně na ně čeká několik pacientů.“

„Doufala jsem, že se s nimi před odchodem pozdravím, ale nebudu je zdržovat.“

„Doktorka Butlerová vám zanechala vzkaz.“

Podala jí list z notesu s hlavičkou. Zlom vaz. Říká se to tak i maratonské běžkyni?

Emory se usmála, složila list papíru a zastrčila si ho do kapsy lékařského pláště.

Sestra u příjmu řekla: „Doktor James mě požádal, ať vám vyřídím, abyste si dávala pozor na medvědy.“

Emory se zasmála. „Jestlipak pacienti vědí, že ti dva jsou párek klaunů? Vyřiďte jim ode mě pozdravy.“

„Vyřídím. Dobře si zaběhejte.“

„Děkuji. Uvidíme se v pondělí.“

„Ach, málem jsem zapomněla. Volal váš manžel a říkal, že odchází z práce a bude doma, aby vás vyprovodil.“

„Emory?“

„Tady jsem.“ Když Jeff vešel do pokoje, zatáhla zip na torně, záměrně vzdorovitým pohybem ji zvedla z postele a přehodila si její popruh přes rameno.

„Dostala jsi můj vzkaz? Nechtěl jsem, abys odjela, než se dostanu domů, abychom se rozloučili.“

„Chci se vyhnout pátečnímu odpolednímu provozu.“

„To je dobrý nápad.“ Na chvíli se na ni zadíval a pak podotkl: „Ještě se zlobíš.“

„Ty ne?“

„Lhal bych, kdybych řekl, že ne.“

Hádka z předchozího večera byla pořád ještě živá. Slova, vykřičená ve hněvu a odporu, jako by se stále ještě odrážela od stěn ložnice, hodiny poté, co si šli lehnout. Ulehli zády k sobě a každý si hýčkal nevraživost, která dlouhé měsíce mírně vřela, až nakonec překypěla.

„Získám body alespoň za to, že se s tebou chci před odjezdem rozloučit?“ zeptal se.

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Jestli doufáš, že mi odjezd vymluvíš, nebo ne.“ Povzdechl si, odvrátil pohled a ona dodala: „To jsem si myslela.“

„Emory –“

„Měl jsi zůstat v kanceláři a dokončit práci. Protože odjíždím, Jeffe. Kdybych neměla na zítřek naplánovaný dálkový běh, stejně bych si chtěla dopřát čas jenom pro sebe. Noc, kterou strávíme každý sám, nám umožní, abychom vychladli. Pokud mě běh unaví, možná tam přespím ještě i zítra.“

„Jedna noc nebo dvě můj názor nezmění. Ta tvoje umanutost –“

„U toho jsme včera večer začali. Nebudu se teď hádat.“ Právě její tréninkový program na nadcházející maraton hádku vyvolal, ale obávala se, že za tím vězí mnohem podstatnější důvody. Jejich problémem nebyl maraton; tím bylo jejich manželství.

To proto tolik chtěla odjet a přemýšlet. „Napsala jsem ti, ve kterém motelu budu přes noc.“ Když kráčeli kolem jídelního pultu v kuchyni, pokývla na list papíru, který na něm ležel.

„Zavolej mi, až tam dorazíš. Chci vědět, že jsi bezpečně dojela.“

„Dobře.“ Nasadila si brýle proti slunci a otevřela zadní dveře.

„Emory?“

Přichystaná k odjezdu se otočila. Sklonil se a přejel jí ústy přes rty. „Dávej na sebe pozor.“

„Jeffe? Ahoj. Zvládla jsem to.“

Po dvouhodinové jízdě z Atlanty byla Emory unavená, ale vyčerpání způsobil stres, ne samotná jízda. Provoz na mezistátní 85 směrem na sever tak asi po hodině jízdy mimo město podstatně prořídl, když to vzala zkratkou po dálnici, která se stáčela na severozápad. Do místa určení dorazila před soumrakem, což jí trochu ulehčilo jízdu neznámým městem. Už ležela zachumlaná v posteli v motelu, ale napětí mezi lopatkami ji stále neopouštělo.

Uvažovala o tom, že Jeffovi nezavolá, aby to ještě nezhoršila.

Včerejší večerní hádka byla pouhou šarvátkou. Vycítila, že v budoucnu je čeká mnohem ostřejší střet. Chtěla, aby na každém kroku té cesty se spolu dohadovali rozumně, ne podrážděně.

Ovšem kdyby byla na jeho místě a on odjel a nezavolal, jak slíbil, dělala by si starosti, jestli se mu něco nestalo.

„Už ležíš?“ zeptal se.

„Chystám se zhasnout. Chci ráno vyrazit brzy.“

„Jaký je motel?“

„Skromný, ale čistý.“

„Zneklidním, když je čistota uvedená jako součást vybavení.“ Odmlčel se, jako by očekával, že se ona zasměje. Když to neudělala, zeptal se, jakou měla cestu.

„Dobrou.“

„Co počasí?“

To už nemají o čem mluvit než o počasí? „Je zima. Ale s tím jsem počítala. Jakmile vyrazím, rychle se zahřeju.“

„Myslím, že je to šílenství.“

„Trasu jsem si rozplánovala, Jeffe. Budu v pořádku. Kromě toho se na to těším.“

Ochladilo se mnohem víc, než předpokládala.

Uvědomila si to ve chvíli, kdy vystoupila z vozu. Vyhlídka samozřejmě ležela mnohem výš než město Drakeland, kde strávila noc. Slunce už vyšlo, ale skrývalo se za mraky, jež halily vrcholky hor.

Pětadvacetimílový běh tady nahoře bude výzva.

Když se začala protahovat, zhodnotila podmínky. Přestože bylo chladno, na běh to byl dokonalý den. Vítr byl zanedbatelný. V okolním lese vánek rozkomíhal pouze nejvyšší větve stromů.

Dech se jí srážel v páru, která jí zamžila brýle proti slunci, takže si přes ústa a nos přetáhla rolák běžeckého dresu a ještě naposledy se podívala do mapy.

Parkoviště sloužilo turistům, kteří přijeli kvůli nedaleké vyhlídce. Rovněž sloužilo jako výchozí bod četných turistických stezek, které se od něho rozbíhaly jako loukotě kola, než se rozvětvily do klikatých cest, jež křižovaly hřeben hory. Názvy jednotlivých stezek stály na šipkách ukazatelů.

Našla stezku, kterou si vybrala po pečlivém prozkoumání mapy přírodní rezervace a o níž si ještě zjistila podrobnosti na internetu. Takovou výzvu vítala, ale nebyla ztřeštěná. Pokud by si nebyla jistá, že to zvládne k vybranému cíli a zpátky, ani by se o to nepokusila. Nehostinný terén ji neodradil, nemohla se dočkat, až vyběhne.

Tornu zamkla do kufru vozu a připjala si ledvinku. Upravila si čelenku, vynulovala stopky na hodinkách, natáhla si rukavice a vyběhla.

Kapitola druhá

Emory přicházela k sobě postupně, ale neotevřela oči ze strachu, že světlo by trýznivou bolest hlavy ještě zhoršilo. Ze spánku ji vytrhla tak pronikavá bolest, jako by jí v lebce pracovala nastřelovací pistole. Slyšela šramot, který se v její ložnici obvykle neozýval, ale ani zvědavost jí nedodala dost odvahy, aby otevřela oči.

Navíc k tomu, že jí třeštila hlava, jí v pravé noze pravidelně pulzovala bolest. Ráno ji příliš namáhala.

Z vůně jídla se jí dělalo nevolno.

Proč cítí jídlo ve svém pokoji, když jsou kuchyně i potraviny na opačné straně domu? Ať už Jeff vaří cokoliv – Jeff nevařil.

Otevřela oči, a když neuviděla nic, co by poznávala, prudce se posadila.

Neznámé prostředí se rozostřilo a zatočilo se. Horká tekutina jí ze žaludku vhrkla do hrdla. Jen taktak se jí podařilo zvládnout, aby se nepozvracela. Závrať ji vrhla zpátky na polštář, který nebyl její, jak si uvědomila.

A muž, který se tyčil u postele, nebyl Jeff.

„Kdo jste?“ vyhrkla. Přistoupil o krok blíž.

„Nepřibližujte se ke mně!“ Zvedla ruku dlaní dopředu, přestože neměla nejmenší šanci, že by ho odrazila. Byla slabá jako novorozeně. On byl obr.

Ale na její příkaz zůstal, kde byl. „Nebojte se mě. Neublížím vám.“

„Kdo jste? Kde to jsem?“

„Jste v bezpečí.“

To se ještě uvidí. Krátce a rychle oddychovala a srdce jí divoce bušilo. Silou vůle se zklidnila, neboť věděla, že panikaření by jí nepřidalo.

„Jak je vám?“ Hlas měl hluboký a chraptivý, jako by ho nějakou dobu neužíval.

Jenom na něho zírala a snažila se pospojovat nesouvislé podněty a dospět k vysvětlení, kde se nachází a proč.

„Co dělá hlava?“ Ukázal bradou.

Opatrně si ji ohmatala a zasténala, když se špičkami prstů dotkla boule za levým uchem. Bylo to, jako by uhodila paličkou na gong, vyslala tím vlny bolesti do hlavy. Vlasy měla lepkavé a slepené krví, která jí ulpěla na prstech. Všimla si krve na povlaku polštáře.

„Co se mi stalo?“

„Nepamatujete si to?“

V mysli se vrátila nazpátek. „Vzpomínám si, že jsem běžela. Upadla jsem?“

„Myslel jsem, že se to možná dozvím od vás.“

Už chtěla zavrtět hlavou, ale pohyb byl nepříjemný a vyvolával další nápor bolesti. „Jak jsem se sem dostala?“

„Pozoroval jsem vás dalekohledem.“

Pozoroval ji dalekohledem? Ta představa se jí nelíbila.

„Odkud?“

„Z dalšího hřebene. Ale ztratila jste se mi a já jsem si řekl, že bych to měl prověřit. Našel jsem vás ležet v bezvědomí, zvedl jsem vás a přinesl sem.“

„Kde je to sem?“

Pohybem ruky ji vyzval, ať se podívá sama.

Každý pohyb hlavy znamenal nové utrpení, ale zvedla se na lokty. Chvilku počkala, až ustoupí závrať, a pak se rozhlédla, konkrétně hledala možnosti úniku, kdyby nebylo zbytí.

Byla tam čtyři okna. Dveře pouze jedny. Ve skutečnosti to byla jenom jedna místnost. Postel, na níž ležela, zabírala kout. O stěnu z půlených kmenů byla opřená složená zástěna z lištových dílů, která pravděpodobně sloužila k oddělení prostoru na spaní od zbytku místnosti.

Další zařízení sestávalo z polohovatelného křesla potaženého hnědou kůží a podobné pohovky. Potahy na obou kusech byly zkrabacené a poškrábané, což svědčilo o desetiletích používání. Mezi nimi stál nízký stolek a na něm lampa se stínítkem z režného plátna. To vše stálo na čtvercovém koberci s lemem.

Kuchyně se otvírala do zbytku místnosti. Sestávala z dřezu, úzkého sporáku, zastaralé ledničky a stolu z javorového dřeva se dvěma židlemi s opěradly ze šprušlí, natřenými olivovou zelení. Větší část jedné zdi zabíral velký kamenný krb. V něm praskal oheň, což byl zvuk, který nedokázala určit, když se probrala.

Dopřál jí čas, aby si místnost prohlédla. Teď řekl: „Jenom jedna láhev vody, co jste měla s sebou, je prázdná. Musíte mít žízeň.“

V ústech měla sucho, ale jiné věci jí dělaly větší starosti.

„Byla jsem v bezvědomí, když jste mě našel?“

„V hlubokém. Několikrát jsem se pokoušel vás probudit.“

„Jak dlouho jsem byla v bezvědomí?“

„Našel jsem vás kolem půl osmé ráno.“

Pohlédla na náramkové hodinky a uviděla, že je dvacet minut po šesté večer. Zakomíhala nohama a odkopla přikrývky. Přehodila nohy přes okraj postele a postavila se. Okamžitě se zapotácela.

„Ouha!“

Popadl ji za nadloktí. Nelíbilo se jí, že se jí dotkl, ale kdyby to neudělal, padla by na obličej. Vedl ji zpátky ke kraji postele. Hlava jako by jí měla vybuchnout. Žaludek se jí zhoupl. Přikryla si rukou oči, protože všechno v dohledu se střídavě přibližovalo a ustupovalo, jako vlnící se odrazy v zrcadle bludiště.

„Chcete si lehnout, nebo můžete sedět?“ zeptal se.

„Budu sedět.“

Postupně odtáhl ruce z jejích paží a nechal ji. Přešel do kuchyně, vytáhl z lednice džbán vody, naplnil sklenici a tu jí odnesl.

Podezíravě ho pozorovala a uvažovala, jestli ji omámil.

Droga, po které byly ženy znásilněny, byla bez chuti a zápachu, ale účinná. Oběť nejenom oslabila, ale vymazala jí i paměť. Ale kdyby měl tento muž v úmyslu nějakou hanebnost, proč by jí dával drogu, když už byla v bezvědomí?

Řekl: „Snažil jsem se do vás dostat trochu vody. Dusila jste se a vyplivovala ji.“

Tím se vysvětlovalo, proč má vpředu mokré tričko. Byla úplně oblečená, až na mikinu, rukavice a čelenku. Běžecké boty měla rovněž zuté a stály vyrovnané vedle sebe na podlaze u postele. Zvedla od nich pohled k muži, který jí podával sklenici vody. „Určitě mám otřes mozku.“

„To jsem si domyslel, jelikož jsem vás nedokázal přivést k sobě.“

„Krvácí mi kůže na temeni.“

„Už ne. Krev se poměrně rychle srazila. To jen proto, že jsem vám to čistil peroxidem, vypadá krev na vašich prstech čerstvá.“

„Pravděpodobně to bude zapotřebí sešít.“

„Hodně to krvácelo, ale rána není tak hluboká.“ K tomu zjištění dospěl sám? Proč?

„Proč jste nezavolal 911?“

„Jsem tady nahoře hodně stranou a nemůžu se zaručit za kvalitu pohotovostních služeb. Považoval jsem za nejlepší vás sem odnést a nechat vás z toho vyspat.“

Nesouhlasila. Každého, kdo se udeřil do hlavy, by měl vidět lékař, aby určil rozsah poranění, ale ještě neměla energii se o tom dohadovat. Nejdříve se potřebovala zorientovat a trochu si odpočinout, aby jí to myslelo.

Vzala si od něho sklenici s vodou. „Děkuju.“

Přestože měla hroznou žízeň, upíjela vodu po malých doušcích v obavě, že kdyby ji vypila příliš rychle, vyzvracela by ji. Trošku se uklidnila. Alespoň srdce jí už splašeně nebušilo a dýchala téměř normálně. Brzy si změří tlak – umožňovaly jí to náramkové hodinky – ale ještě se na to necítila. Sklenici s vodou musela pevně svírat, aby se jí v ruce netřásla. Určitě si toho všiml.

„Máte závrať?“

„Hroznou.“

„Hlava bolí?“

„Neskutečně.“

„Jednou jsem měl otřes mozku. Nakonec mě jen opravdu ošklivě bolela hlava, ale i to bylo dost zlé.“

„Nemyslím, že to je vážné. Mám trochu rozostřené vidění, ale pamatuju si, který je rok a jak se jmenuje viceprezident.“

„Tak to máte o bod víc než já.“

Nejspíš to myslel jako žert, ale ani v modulaci hlasu, ani v jeho výrazu nebylo po humoru stopy. Nedělal dojem člověka, který se směje bouřlivě a často. Nebo vůbec někdy.

Dala si ze sklenice ještě doušek a pak ji postavila na stolek u postele. „Vážím si vaší pohostinnosti, pane –“

„Emory Charbonneauová.“ Překvapeně na něho pohlédla.

Máchl rukou k nohám postele. Až doteď si nevšimla, že tam leží její ledvinka spolu s dalšími věcmi. Jedna nožička jejích brýlí proti slunci byla zlomená. Zůstala na ní krev.

„Zjistil jsem si vaše jméno z řidičského průkazu,“ řekl.

„Řidičský průkaz je vystavený v Georgii, ale vaše jméno zní, jako byste pocházela z Louisiany.“

„Pocházím z Baton Rouge.“

„Jak dlouho žijete v Atlantě?“

Zřejmě si všiml i její adresy. „Dost dlouho, aby se tomu dalo říkat domov. To mi připomíná…“ Necítila se na to, aby se znovu postavila; sunula se po kraji postele, dokud nedosáhla na ledvinku. Uvnitř měla, kromě dvou láhví na vodu, z nichž jedna byla prázdná, dvě dvacetidolarové bankovky, kreditní kartu, řidičský průkaz, mapu, na které si vyznačila trasu, a to, co v tuhle chvíli potřebovala nejvíc, mobil.

„Co jste tady nahoře dělala?“ zeptal se. „Kromě běhání.“

„Nic jiného než to. Běhala jsem.“ Potřetí se neúspěšně pokusila zapnout telefon. Tiše zaklela. „Myslím, že mám úplně vybitou baterii. Můžu si půjčit vaši nabíječku?“

„Nemám mobil.“

Kdo dneska nemá mobil? „Jestli tedy bych mohla použít vaši pevnou linku. Zaplatím za –“

„Lituju. Nemám telefon žádného druhu.“

Zůstala na něho koukat. „Žádný telefon?“

Pokrčil rameny. „Nemám komu volat. Nikdo nevolá mně.“ Zachvátila ji panika, kterou předtím silou vůle potlačila. Jakmile si uvědomila, že je tomuto cizinci vydána na milost, matoucí situace se změnila v děsivou. Bolavou hlavu měla najednou plnou historek o pohřešovaných ženách. Zmizely a jejich rodiny se nikdy nedozvěděly, jaký je potkal osud. Devianti drželi ženy připoutané řetězem ve sklepích, vyhladověli je k smrti a nepředstavitelně je mučili.

Polknutím potlačila další nával nevolnosti. Promluvila, co nejpevněji dokázala. „Jistě máte vůz.“

„Pickup.“

„Mohl byste mě tedy prosím zavézt tam, kde jsem ráno zanechala svoje auto?“

„Mohl bych, ale –“

„Neříkejte, že vám došel benzin.“

„Ne, benzin mám.“

„Tak co tedy?“

„Nemůžu vás odvézt dolů.“

„Dolů?“

„Dolů z hory.“

„Proč ne?“

Sáhl po její ruce. Rychle ji odtáhla z jeho dosahu. Otráveně se zamračil, pak přešel místnost ke dveřím a otevřel je.

Pocit ohrožení vystřídal u Emory úlek. S pomocí různého nábytku, o nějž se opírala, pomalu šla a připojila se k němu u otevřených dveří. Přes zárubeň jako by visel šedý závěs.

Mlha jí připadala neproniknutelná, tak hustá, že jí prohlédla jen na pár centimetrů ode dveří.

„Mlha se přivalila zkraje odpoledne,“ řekl. „Ještě štěstí, že jsem tady dnes ráno byl, jinak jste mohla přijít k sobě a zjistit, že jste tam v tomhle uvízla.“

„Vždyť jsem v tom uvízla.“

„Vypadá to tak.“

„Ale nemusím.“ Znovu oddychovala, jako by nemohla popadnout dech. „Za odvoz vám zaplatím.“

Letmo přes rameno pohlédl na otevřenou ledvinku na posteli. „Za čtyřicet babek? Ani nápad.“

„Řekněte si, kolik chcete. Všechno vám doplatím, jen co mě dostanete domů.“

Vrtěl hlavou. „Nejde o to, že bych pochyboval, jestli mi zaplatíte. Žádná suma mě nemůže zlákat. Cesty, co sem nahoru vedou, jsou klikaté a úzké, lemované prudkými srázy. Většina jich nemá svodidla. Nebudu riskovat váš život, ani svůj, o vozu nemluvě.“

„Co vaši sousedé?“

Zatvářil se bezvýrazně.

„Přece tady máte sousedy. Určitě někdo, kdo bydlí poblíž, telefon má. Mohl byste tam dojít –“

„Poblíž nikdo nebydlí.“

Bylo to jako dohadovat se s kůlem v plotě. Nebo s telefonním sloupem. „Potřebuju dát manželovi vědět, že jsem v pořádku.“

„Možná zítra.“ Zvedl pohled k nebi, přestože nebylo nic vidět. „Záleží na tom, jak rychle se mlha zvedne.“ Zavřel dveře. „Celá se třesete. Běžte si stoupnout k ohni. Nebo jestli si potřebujete zajít do koupelny… “ Ukázal na dveře na druhé straně místnosti, nedaleko postele. „Je tam dost zima, ale zapnul jsem vám teplomet.“ Přistoupil ke sporáku, na kterém něco v hrnci bublalo. „Máte hlad?“ Odklopil pokličku a obsah zamíchal.

Ohromilo ji, že se tak lhostejně staví k její situaci. Vyděsilo ji to. A také ji to jaksepatří naštvalo.

„Nemůžu tady zůstat celou noc.“

Přestože se jí v hlasu ozval náznak hysterie, zachoval naprostý klid, oklepal lžíci o okraj hrnce, odložil ji na talířek a přiklopil poklici. Až pak se k ní otočil a máchl rukou ke dveřím. „Viděla jste sama. Nemáte na vybranou.“

„Člověk má vždycky na vybranou.“

Na chvilku od ní odvrátil pohled. Když se znovu setkali očima, řekl: „Vždycky ne.“

Nevěděla, co by měla udělat dál, a tak zůstala stát, kde byla, a pozorovala ho, jak shromažďuje příbory a talíře, aby prostřel. Znovu se jí zeptal, jestli má hlad. „Ne. Je mi zle od žaludku.“

„Čekal jsem s jídlem na vás, ale když si nedáte, nebude vám vadit, když se najím já?“

Nemyslela si, že mu sejde na tom, co ona odpoví, ale ujistila ho, že ne. „Dám vám něco proti bolesti hlavy. A kola by vám mohla uklidnit žaludek. Nebo možná byste se měla vrátit do postele.“

Kdyby si lehla, připadala by si o to bezbrannější. „Na chvilku se posadím.“ Nejistým krokem přistoupila k jídelnímu stolu. Vzpomněla si, že má prsty zakrvácené od zranění na hlavě, a řekla: „Potřebuju si umýt ruce.“

„Posaďte se, než upadnete.“

Vděčně se svezla na židli. Přinesl jí umělohmotnou láhev dezinfekce na ruce. Nijak jí nešetřila a pak si utřela ruce do papírové utěrky, kterou utrhla z role stojící uprostřed stolu.

Bez okolků nebo zaváhání od ní vzal zakrvácenou papírovou utěrku a odhodil ji do nádoby na odpadky, pak přešel ke dřezu a umyl si ruce horkou vodou a tekutým mýdlem. Otevřel plechovku koly a s lahvičkou volně prodejných analgetik, balíčkem slaných krekrů a dosud nerozbaleným máslem ji položil na stůl. U sporáku si do keramické misky nandal porci dušeného masa.

Posadil se naproti ní, odtrhl z role papírovou utěrku, rozprostřel si ji na klín a uchopil lžíci. „Nerad jím, když vy ne.“

„Jen do toho, prosím.“

Nabral sousto a všiml si, že si ona prohlíží obsah misky.

„Na takové jídlo asi nejste zvyklá.“

„Kdykoli jindy by mě to lákalo. Dušené hovězí mám ráda.“

„Je to zvěřina.“

Pohlédla na jelení hlavu na stěně nad krbem. Nakonec se přece jen uměl usmívat. S pousmáním podotkl: „Z tohohle zrovna ne. Ten už tady byl, když jsem se přistěhoval.“

„Přistěhoval? Bydlíte tady nastálo? Myslela jsem –“ Přejela pohledem prostý příbytek a jeho omezené pohodlí a zadoufala, že ho tím, co řekne, neurazí. „Myslela jsem, že to tady využíváte na víkend a tak. Že je to lovecký srub. Místo, kam pravidelně jezdíte.“

„Ne.“

„Jak dlouho už tady jste?“

Odpověděl spíš misce, k níž se s lokty na stole sklonil.

„Asi půl roku,“ zamumlal.

„Půl roku. A nemáte telefon? Co byste dělal v naléhavém případě?“

„Nevím. Ještě mě nic takového nepotkalo.“

Otevřel balíček krekrů, dva vyndal a namazal je máslem. Jeden snědl jen tak a druhý vhodil do misky, lžící ho rozdrtil a nabral si další sousto. S neskrývanou zvědavostí a obavami ho pozorovala. Rozložil si na klín papírovou utěrku, jako by to byl plátěný ubrousek, ale jedl s lokty na stole. Servíroval máslo z obalu a rozdrtil si krekr do dušeného masa, ale po každém soustu si utíral ústa.

Bydlel v nemoderním srubu, ale jako horal nijak zvlášť nevypadal. Měl strniště, ale ne starší než den dva. Nosil červeně a černě kostkovanou flanelovou košili, zastrčenou do sepraných modrých džínů, ale oblečení bylo čisté. Tmavohnědé vlasy mu vzadu sahaly k límci, nosil je delší, než bylo u většiny mužů jeho věku obvyklé. Na spáncích je měl prokvetlé.

Jinému muži by šediny dodaly na eleganci. On pouze vypadal starší, než pravděpodobně byl. Nejspíš se blížil čtyřicítce. Ale měl obličej, který už leccos zažil, se sítí vrásek kolem očí, vráskami v koutcích rtů a pozornou ostražitostí v očích, jež byly překvapivě akvamarínové. Ta chladná barva kontrastovala s jeho opáleným, ošlehaným obličejem.

Představoval zvláštní směsici. Žil drsně, dokonce bez telefonu a televize, ale nebyl neotesaný a dobře se vyjadřoval.

Na otevřených policích připevněných ke stěnám z klád byly desítky knih, některé v pevné vazbě, jiné brožované, všechny úhledně uspořádané. V celém obydlí panoval pořádek, jak si všimla, ale nebyla tam jediná fotografie, žádné ozdobné drobnosti nebo památky. Nic, co by něco naznačovalo o jeho minulosti, případně současnosti. Jeho nenucenému chování nevěřila a neuvěřila ani jeho vysvětlení, proč ji nedopravil do nějakého zdravotnického zařízení, jakmile ji našel. Mnohem praktičtější by bylo zavolat na tísňovou linku. Kdyby chtěl.

Člověk by zkrátka bezdůvodně nesebral krvácející ženu v bezvědomí a nedopravil ji do svého horského srubu, kde široko daleko nikdo jiný nebydlí, a ji nenapadal jediný důvod, za nímž by nebyl zločin nebo ohavnost nebo obojí.

Žádným nevhodným způsobem se jí nedotkl, ale možná patří k psychopatům, kteří nenapadají své oběti v bezvědomí. Možná dává přednost tomu, aby byly při vědomí, všechno si uvědomovaly a reagovaly na jeho mučení.

Roztřeseně se zeptala: „Jsme v Severní Karolíně?“

„Ano.“

„Ptám se proto, že některé stezky v rezervaci se táhnou až do Tennessee.“

Pamatovala si, že zaparkovala na vyhrazeném místě, protáhla si tělo, připnula ledvinku. Pamatovala si, jak se dostala do tempa, a vybavila si ticho v lesích po obou stranách stezky, i jak vzduch zřídl, když se dostala výš. Ale nevzpomínala si, že by upadla a udeřila se do hlavy tak, aby jí to způsobilo otřes mozku. Což ji přivedlo k úvaze, jestli se to takhle opravdu stalo.

Vzala si krekr a napila se koly v naději, že ta kombinace by mohla zmírnit její nevolnost.

„Jak je to tady vysoko?“

„Asi patnáct set metrů,“ odpověděl. „Na běhání je to obtížný terén.“

„Trénuju na maraton.“

To ho zaujalo, přestal jíst. „Na první?“

„Ve skutečnosti na pátý.“

„Hm. Doufáte, že si zlepšíte čas?“

„To vždycky.“

„Takže se přepínáte.“

„Já se tak na to nedívám. Strašně ráda běhám.“

„Je to pořádná výzva, dálkový běh v takové výšce.“

„Ale potom se v menších výškách běží snadněji.“

„Nemáte strach, že to přeženete?“

„Jsem opatrná. Zvláště na pravou nohu. Loni jsem měla drobnou zlomeninu z přetěžování.“

„Tak to se nedivím, že ji šetříte.“

Pronikavě na něho pohlédla. „Jak o tom víte?“

„Všiml jsem si toho, když jste kulhala od postele ke dveřím.“

Možná, pomyslela si. Nebo si toho všiml už dřív, když ji sledoval dalekohledem? Z jaké vlastně dálky? Ze vzdáleného hřebene, jak tvrdí, nebo z mnohem menší vzdálenosti?

Než aby mu tyto otázky položila, dál udržovala rozhovor a doufala, že z něho vytáhne nějaké informace. „Noha mě začala zlobit loni po bostonském maratonu. Ortoped mi doporučil, ať ji čtvrt roku nenamáhám. Vadilo mi, že nemůžu běhat, ale poslechla jsem ho. Jen co mi dal zelenou, začala jsem zase trénovat.“

„Kdy je ten maraton?“

„Za devět dní.“

„Devět dní.“

„Ano, já vím.“ Povzdechla si. „Otřes mozku přišel v tu nejnevhodnější dobu.“

„Možná ho budete muset vynechat.“

„Nemůžu. Musím ho odběhnout.“

Nezeptal se proč, jenom z ní nespouštěl pohled.

„Je to charitativní maraton. Pomáhala jsem ho zorganizovat. Lidé na mě spoléhají.“

Nabral si další sousto, rozžvýkal ho a spolkl a pak teprve podotkl: „Na vašem řidičském průkazu stojí Dr. Emory Charbonneauová. Jste doktorka medicíny?“

„Dětská lékařka. Sdílím praxi ještě se dvěma porodníky.“

„Ujímáte se dětí, jen co se narodí?“

„Takhle jsme to plánovali, když jsme praxi zakládali.“

„Máte vlastní děti?“

Zaváhala, pak zavrtěla hlavou. „Snad někdy v budoucnu.“

„Co pan Charbonneau? Je také lékař?“

„Pan Surrey.“

„Promiňte?“

„Manžel se jmenuje Jeff Surrey. Když jsme se vzali, už jsem byla doktorka Charbonneauová. Z profesních důvodů se zdálo nejlepší jméno neměnit.“

Nic k tomu nepoznamenal, ale svraštil čelo, až se mu obočí setkala. „Čím se živí?“

„Je investor. Zabývá se investicemi různého druhu. Krátkodobými obchody.“

„To jako pro bohaté lidi?“

„Někteří z jeho klientů jsou na tom asi dobře.“

„Vy to nevíte?“

„Neprobírá se mnou finanční záležitosti svých klientů.“

„Správně. To by neměl.“

Ukousla si další růžek krekru. „A co vy?“

„Co jako?“

„Co děláte vy?“

Zadíval se na ni a naprosto vážně řekl: „Žiju.“

Kapitola třetí

Žiju.

Neměl to být vtip a Emory vycítila, že se o tom on už nemíní bavit. Chvíli jí hleděl do očí, pak odložil lžíci do prázdné misky a odsunul židli. Odnesl nádobí do dřezu. Vrátil se ke stolu a zdvořile se jí zeptal, jestli si ještě dá krekry.

„Ne, ale kolu si nechám.“

Jakmile se pustil do umývání nádobí, omluvila se. Opatrně našlapovala, aby stěny zůstaly na místě a podlaha se nevlnila, a tak se vydala do koupelny. Teplomet byl zastaralý, takový mívala její prababička. Jasně modré zářiče žhnuly za začernalou keramickou mřížkou.

Použila záchod, umyla si obličej a ruce a vypláchla si ústa s trochou zubní pasty, kterou vymáčkla z tuby ze skříňky nad umyvadlem. Ve skříňce byla ještě láhev kysličníku, břitva a kelímek s holicím krémem, krabička leukoplasti, lahvička multivitaminů a kartáč na vlasy.

Sprchový kout byl plechový. Drátěný držák zavěšený ve sprše obsahoval pouze kostku mýdla a láhev šamponu. Ráda by si vymyla krev z vlasů, kdyby se nebála, že se jí rána na hlavě znovu otevře. Boule se nezvětšila, ale stačilo na ni i jen nepatrně zatlačit a do hlavy jí vystřelila bolest.

Nedokázala odolat, musela nahlédnout do úzké skříně. Na policích tam byly úhledně složené ručníky a žínky. Rovněž tam byly role toaletního papíru, kostky mýdla a čisticí prostředky.

Mimořádné byly krabice s náboji.

Byly až na horní polici, s nálepkami označujícími ráži. Musela si stoupnout na špičky, aby jednu sundala. Zvedla víko. V záři světla nad umyvadlem se nábojnice zdály velké, dlouhé a smrtící.

Rychle krabici zavřela a vrátila ji přesně tam, kde ji našla. Přemýšlela, kde asi ten muž uchovává zbraně, do nichž se tahle munice hodí.

Vyšla z koupelny a zjistila, že se v hlavní místnosti nesvítí, kromě mihotavého světla z krbu a osvětlení nad dřezem. On právě přes jeho okraj skládal utěrku na nádobí. Zaslechl ji, otočil hlavu a přes rameno prohodil: „Řekl jsem si, že si budete chtít jít brzy lehnout.“

Pohlédla na postel, kterou zanechala rozházenou. Pokrývka už byla uhlazená a na jednom konci pečlivě přehnutá. Zakrvácený povlak byl vyměněný za čistý.

„Vyspím se v křesle.“

„Vyspíte se v posteli.“ Trhl šňůrkou a zhasl světlo nad dřezem.

Ten pohyb s konečnou platností potvrdil, že dohadování kvůli spaní by bylo zbytečné. Po celý den byla v běžeckých legínách. Sportovní podprsenka ji nepříjemně škrtila. Ale v žádném případě by si nic z toho nesvlékla a on by něco zažil, kdyby měl v úmyslu jí svléknout oblečení.

Dech jí uvázl v hrdle, když vykročil k posteli, ale položil na noční stolek lahvičku s tabletami proti bolesti a plechovku koly a pokračoval do koupelny. Vzápětí se vrátil s kysličníkem a čtverečky složenými z toaletního papíru.

„Nemám vatu ani gázu,“ řekl a nalil roztok na toaletní papír. Odložil kysličník a naklonil se k ní.

„Já si to vyčistím sama.“

„Nevidíte na to. Když to začnete ohmatávat, mohla by se vám ta rána otevřít.“

Věděla, že má pravdu, a tak spustila ruce.

„Otočte hlavu…“ Hřbetem ruky jí strčil do brady. Poslechla a seděla tam napjatá a nervózní, zatímco zlehka poťukával její zranění.

„Bolí to?“

„Trochu.“ Bolelo to hodně, ale nenapadlo ji, jak to vhodně vyjádřit, aniž by to vyznělo, že kritizuje jeho postup. Ve skutečnosti bylo těžké o něčem přemýšlet, když stál tak blízko a skláněl se nad ní. Vyvádělo ji z míry, že má obličej u jeho pasu, a zadržela dech, dokud neřekl „Hotovo“ a neodstoupil.

„Mrzí mě, že vám zašpiním další povlak.“

„Krev se vypere. Většinou.“ Uchopil lahvičku s tabletami, dvě vysypal do dlaně a natáhl k ní ruku. „Přestane vás bolet hlava.“

„Ještě počkám, než si je vezmu. Uvidím, jak mi bude.“

Vypadalo to, že se chce dohadovat, ale vrátil tablety do lahvičky a postavil ji zpátky na noční stolek. „Nechám vám je tady, kdybyste si to rozmyslela. Dejte mi vědět, kdybyste ještě něco potřebovala.“

„Děkuju. Ale určitě mi nic nebude chybět.“

„Možná bych vás měl v určitých intervalech budit. Jenom abych měl jistotu, že jste v pořádku, abych věděl, že se dokážete probudit.“

„To je dobrý nápad. Ale nařídím si buzení na hodinkách, abych vás nerušila.“

Nesouhlasně stiskl rty a pak řekl: „Jak chcete,“ a otočil se.

Ulehla a přitáhla si přikrývky k bradě. Sice zavřela oči, ale sluch měla zbystřený. Poslouchala, jak se on pohybuje po místnosti, přikládá do krbu, posouvá ochrannou mříž před krbem na místo.

Krev se vypere. Většinou. Vyslovil to jako člověk, který s tím má zkušenost.

Otřásla se při pomyšlení, jak je zranitelná. Dokonce nedokázala ani sama stát déle než pár minut. Kdyby se musela bránit, co by udělala?

Sice si na vysoké udělala kurz sebeobrany, ale to už je dávno. Teď si z toho vybavila jenom tolik, že nemá myslet na útočníka jako na celek, ale musí se soustředit na jednotlivé části jeho těla, které jsou při obraně zranitelné. Oči, nos, uši varlata. Bála se, že to pravidlo by nezapůsobilo na člověka, který se zdál pevný jako sekvoje.

Přála si, aby si předtím uzmula jeden z těch nebezpečně vyhlížejících nábojů. Bodnutí špičkou nábojnice do oka by způsobilo vážné zranění. Zastavilo by to i obra na dost dlouho, aby se kolem něho stačila protáhnout.

Zaslechla bouchnutí, zřejmě vysokých bot, když dopadly na dřevěnou podlahu, ztlumené kobercem, a zavrzání kůže. Pootevřela oči a uviděla, že dal přednost polohovacímu křeslu před pohovkou. Seděl v něm zakloněný, s přikrývkou vytaženou k pasu.

Znepokojivě hleděl přímo na ni a v očích se mu odráželo světlo ohně, jako by patřily nějakému predátorovi.

„Klid, doktorko,“ donesl se k ní jeho hluboký hlas. „Kdybych vám chtěl ublížit, už bych to udělal.“

Rozum jí říkal, že je to pravda. Bezbranně spala celé odpoledne a nic jí neudělal. Nicméně…

„Proč jste mě vzal sem?“

„Říkal jsem vám to.“

„Ale já nevěřím, že je to pravda. Ne úplná.“

„Nemůžu ovládat, čemu věříte. Ale nemusíte se mě bát.“ Po chvíli se zeptala. „Je Drakeland nejbližší město?“

„Ne.“

„Které je nejblíž?“

„V životě jste o něm neslyšela.“

„Jak je to daleko?“

„Vzdušnou čarou? Dvanáct mil.“

„A po silnici?“

„Patnáct.“

„To bych snadno uběhla. Z kopce by to pro mě ani nebyla velká námaha.“

Neřekl: Proboha, dámo, máte otřes mozku a nedokážete ani rovně jít, natož běžet.

Neřekl vůbec nic, což ji zneklidňovalo víc, než kdyby jí vyjmenoval, proč taková možnost nemá logiku. Jeho mlčení rovněž působilo hrozivěji, než kdyby jí rovnou řekl, že ona nikam brzy nepůjde, že ji sem vzal, aby byla jeho sexuální otrokyní, a že udělá lépe, aby neplánovala útěk, jinak se má na co těšit.

Jeho opalizujícímu upřenému pohledu nicméně unikla tím, že zavřela oči. Pět minut sdíleli pouze hutné napětí a praskání dřeva v krbu.

Přes všechen strach měla tělo vyčerpané. Svaly se jí začaly uvolňovat samy od sebe. Zabořila se víc do matrace. Otřesený mozek ji táhl k nevědomí a už k němu měla blízko, když vtom se s trhnutím úplně probrala. „Vůbec jste mi neřekl, jak se jmenujete.“

„To je pravda a ani neřeknu.“

Před usnutím si Emory nařídila buzení, aby spustilo za dvě hodiny, ale to opatření se ukázalo jako zbytečné. Několik minut předtím, než jí buzení na zápěstí zacinkalo, stál u její postele a velkou rukou zlehka třásl jejím ramenem.

„Doktorko?“

„Jsem vzhůru.“

„Spala jste?“

„Chvílemi jsem si zdřímla.“

„Bolí vás hlava?“

„Ano.“

„Chcete si vzít nějaké prášky?“

„Teď ne.“

Chvíli tam beze slova stál a pak se zeptal: „Potřebujete do koupelny?“

„Možná.“

V tomhle případě možná znamenalo ano, protože nevolnost ji probudila už před půlhodinou. Zůstala ležet a pokoušela se si to vymluvit. Nechtěla riskovat, že ho probudí, a proto nevstala a neodpotácela se do koupelny. Nechtěla ho požádat o pomoc, ale co horšího, nechtěla se pozvracet v jeho posteli.

Takže když se zeptal, jestli potřebuje do koupelny, a ona se nezmohla na víc než na možná, byla mu vděčná, že to vzal jako jednoznačně naléhavé ano. Odhrnul přikrývku. Posunula nohy ke kraji postele a spustila je na podlahu. Vzal ji v podpaží a pomohl jí postavit se.

S roztřesenými koleny opatrně udělala první krok. „Pomalu.“ Vzal ji paží kolem pasu a opřel si ji o bok.

„Omlouvám se, že vás obtěžuju.“

„Nic se neděje.“

Do koupelny to bylo jen pár kroků, ale připadalo jí to dál než Čínská zeď. Když se dostali ke dveřím, natáhl ruku a rozsvítil, pak řekl „Nespěchejte“ a dveře zavřel.

Svezla se na kolena u záchodové mísy, na nic jiného už neměla čas. A neměla dohromady ani co zvracet, ale křeče byly prudké, otřásaly jí celým tělem a nepřestávala zvracet, ani když už měla prázdný žaludek. Když to konečně přešlo, spláchla, chytila se umyvadla a zesláble se postavila.

Promluvil z druhé strany dveří. „Dobrý?“

„Lepší.“

Studenější vodu, než jaká vytekla z kohoutku, nezažila, ale bylo příjemné, když si jí opláchla obličej. Několikrát si vypláchla ústa. Vidění měla stále ještě trochu rozostřené, což bylo dobře. Byla ráda, že zřetelně nevidí svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem. I rozmazaně vypadala příšerně.

Pleť měla nažloutlou, rty bezbarvé, vlasy v hrozném stavu. Krev jí zaschla do nevzhledné krusty. Byla příliš vyčerpaná, než aby se starala, jak děsně vyhlíží.

Větší starosti jí dělala bolest hlavy. Bolest už nebyla, jako by jí v hlavě pracovala hřebíkovačka. Nebyla tak ostrá, spíš jako by jí v lebce bušila hůl. Světlo bolest zhoršovalo. Zhasla a pak se odšourala ke dveřím a otevřela je.

Stál hned za nimi. Hleděla mu přímo na hruď. „Po tomhle mi myslím bude líp.“

„Dobře.“ Natáhl ruku, že ji podepře, ale když se dotkl jejího ramene, zajel jí zezadu na krk pod vlasy. „Jste úplně mokrá.“ Při záchvatu nevolnosti na ní vyrazil studený pot a oblečení jí zvlhlo. „Budu v pořádku.“ Sotva to ze sebe vypravila.

Zuby se jí rozcvakaly.

Odvedl ji k posteli a posadil ji na kraj. „Dám vám něco na převlečení.“

„Ne, opravdu já –“

„Nemůžete strávit zbytek noci v mokrém oblečení.“

Nechal ji tam sedět, přistoupil ke komodě pod zkoseným stropem a vytáhl ze zásuvky flanelovou košili, hodně podobnou té, kterou měl na sobě. Když jí ji podával, pohlédla mu do očí.

„Nesvléknu se,“ prohlásila a myslela to vážně.

Chvíli na ni hleděl, pak zašel do koupelny a vrátil se s čistým, ještě složeným ručníkem. Sice to bylo laskavé gesto, ale laskavě se netvářil. Pevně a cynicky stiskl rty. „Vaše ctnost je v bezpečí, doktorko. Hodlám postavit zástěnu, abyste měla trochu soukromí.“

Odtáhl paraván od stěny a rozložil ho. Když ho postavil, obešel ho a zanechal v ní pocit, že je nevděčná husa.

O veškerou stydlivost, kterou kdy měla, přišla na lékařské fakultě. Se spolužáky si procedury zkoušeli navzájem na sobě a obvykle u toho nechybělo lechtivé vtipkování. V žádném případě nebylo možné zůstat, pokud šlo o nahotu a tělesné funkce, panensky cudná.

Rozepnula zip na běžecké mikině a řekla si, že spíš než ostýchavost jí ve svléknutí bránil pud sebezáchovy. On byl starostlivý a ohleduplný, přímo džentlmen. Ale nakolik důvěryhodný je člověk, který neřekne, jak se jmenuje?

Tak rychle, jak jí nezvladatelná třesavka dovolovala, se svlékla do pasu a rychle se utřela ručníkem, pak si oblékla košili, kterou jí půjčil. Flanel byl starý, měkký a bylo příjemné zbavit se těsné, ulepené běžecké podprsenky.

Naposled si sundala běžecké legíny. Zase si je oblékne, ale prozatím byla slast vklouznout holýma nohama pod přikrývku. Neviděl na ni, ale musel naslouchat šustění oblečení a lůžkovin. Zeptal se, jen co se uvelebila v posteli:

„Vzduch je čistý?“

„Můžete ten paraván nechat.“ Začal skládat panely.

„Radši bych ho tady měla,“ řekla.

Na tom, co by jí víc vyhovovalo, zřejmě nezáleželo. Vrátil zástěnu na místo u stěny. „Potřebuju na vás vidět.“

„Řeknu vám, jestli budu něco potřebovat.“

„Neřekla jste mi, že je vám na zvracení, a málem jsme tady měli hodně co uklízet.“ Sehnul se a vytáhl zpod stolu u postele malou kovovou nádobu na odpadky. „Kdybych se sem nedostal včas.“ Umístil nádobu tam, kde ji nemohla minout, pokud by sklonila hlavu přes okraj postele.

„Myslím, že už jsem nevolnost překonala.“

„Kdyby ne, nebuďte prudérní, jasné?“ Krátce přikývla.

„Nepotřebujete teď ještě něco?“

„Ne.“

„Určitě?“

„Ano.“

Zatvářil se pochybovačně a přejel pohledem její obrys pod přikrývkou, čímž způsobil, že si sama sebe velmi uvědomovala. Zavřela oči, aby se na něho nemusela dívat. Konečně ji vzal za slovo a vzdálil se. Jeho nohy v ponožkách po podlaze jenom šelestily, ale někdo tak velký jako on se nemohl pohybovat a nerušit. V duchu jeho pohyby sledovala. Zaslechla klepnutí, jak přiložil na malý oheň dvě polena, pak zavrzala kůže, když se znovu usadil do křesla. Polena vydávala praskavé zvuky, jakmile se rozhořela. Pozorovala mihotání světla plamenů na stropě. Všimla si něčeho, co předtím nepostřehla. Mezi dvěma trámy v krovu byla upevněná kovová tyč, tak pět centimetrů tlustá. Nedovedla si představit, k čemu ta tyč slouží. Trámy vypadaly nahrubo otesané, stejně jako on.

Možná byl drsný, ale ohleduplný.

Odkašlala si. „Ani jsem vám nepoděkovala.“

„Nemluvte o tom.“

„Děkuju vám teď.“

„V pořádku.“

Zase uběhlo trochu času, ale vycítila, že on nespí. „Ráda bych věděla, jak se jmenujete.“

Oheň praskal. Pod váhou střechy zavrzal nějaký trám. Nevydal ani hlásku.

Kapitola čtvrtá

„Nedělá ti to starosti?“

Jeff Surrey se protáhl, zívl, pak se otočil na bok a opřel se o loket. „Ani trochu. Tohle je jenom fígl, abych jí věnoval pozornost. Emory chce, abych si kvůli ní dělal těžkou hlavu.“

„To se jí nepodobá, že by nevolala.“

Zamračil se. „A v tu nejnevhodnější chvíli. Jako včera večer.“

Mobil mu zavibroval z toaletního stolku v koupelně, právě když s Alicí šli po vyčerpávající sexuální činnosti do sprchy. Hovor s manželkou ve skutečnosti poněkud zvýšil vzrušení z dohry ve sprše. Přesto ho Emoryino vyrušení naštvalo, jako by si je záměrně načasovala.

Poslední dobou mu často volala přes den a většinou kvůli něčemu nepodstatnému. Chce se najíst doma, nebo někam zajdou? Má vyzvednout věci z čistírny, nebo říkal, že je vyzvedne sám? Zavolal instalatérům a objednal čištění odpadů, nebo tam měla zavolat ona?

Její úskoky byly směšně průhledné. Myslela si, že se chová nenápadně; přitom bylo jasné, že sleduje každý jeho krok. V posledních dvou měsících musel vysvětlovat, kam šel a jak dlouho tam byl. Její neustálé kontrolování bylo čím dál únavnější a už mu docházely přijatelné výmluvy, když trávil čas s Alicí.

„Nebylo to skvělé? Dva dny prakticky bez vyrušování.“

„Rozmazluješ mě. Dnes ráno snídaně do postele.“

„Spíš oběd,“ řekl a polaskal ji na krku.

Zasténala. „Nemůžu uvěřit, že jsme spali tak dlouho. Kolik jsme toho včera večer vypili?“

„Myslím, že to neudělalo víno, ale tráva. Hodně silná.“

Skryla obličej do dlaní a zasmála se. „Je to spousta let, co jsem si to dopřála. Už nejsem tak odolná.“

„Užili jsme si. Bylo to divoké.“ Přejel jí prstem mezi prsy.

„Byla jsi o to víc sexy. Ne že bys v tomhle ohledu potřebovala povzbudit.“

Za Alicí se muži dvakrát neohlíželi. Tmavé vlasy a oči lichotily její olivově zbarvené pleti, což někomu mohlo připadat půvabné. Dalo se o ní říct, že je pohledná, ale ani ti nejshovívavější by o ní neprohlásili, že je krásná.

Nicméně poměr s obyčejnější ženou měl svoje výhody.

Obávala se odmítnutí, a tak byla vděčná, dala se snadno uspokojit a bez námahy k lecčemu přimět.

Na čele jí vyskočila kolmá vráska. „Myslíš, že o nás Emory ví?“

„Ne.“

„Opravdu ne?“

„Určitě ne. Neví o nás.“

Jeho pevné tvrzení bylo víceméně správné. Mohl pravdivě prohlásit, že ho Emory neobvinila, že si někoho našel, což ovšem neznamenalo, že ho nepodezírala. Aby zmírnil obavy své milenky, přejel jí ukazováčkem mezi obočím a tak tu ustaranou vrásku vyhladil. „Jenom trucuje, nic víc za tím není.“

„Říkala ti něco, než odjela?“

Její neodbytnost ho mírně podráždila. Povzdechl si. „Ano. Řekla na shledanou.“

„Ty víš, co myslím. Říkala něco, co by naznačovalo, že tě podezírá?“

„Přišel jsem domů, abych ji vyprovodil, a naoko jsem se stavěl proti tomu, aby odjela. Ale upřímně řečeno, darovanému koni na zuby nekoukej. Čím dřív zmizela z města, tím dřív jsem se mohl dostat k tobě do postele.“ Položil jí ruku na prso a jemně je několikrát stiskl.

„O ničem jiném nebyla řeč?“

„Požádal jsem ji, aby zavolala, až dorazí do motelu, což udělala.“ Do ucha jí protáhle řekl: „Čímž mě zdržela a moje představy, co se bude dít ve sprše, musely počkat. To jí nikdy neodpustím.“ Sklonil hlavu a zlehka jí stiskl rty bradavku.

Avšak nepodařilo se mu odvést tak snadno její pozornost jinam. „Už je to víc než čtyřiadvacet hodin, Jeffe, co se ti ozvala, a to je dlouhá doba.“

„Říkala, že tam možná přespí ještě další noc, podle toho, jak bude po běhu unavená. Zřejmě tam zůstala.“

„Jak víš, že se nevrátila domů, zatímco jsi tady?“

„Protože když se v domě vypne alarm, pípne mi mobil. Bohudíky za tyhle vymoženosti.“

„Copak by ti nedala vědět, kdyby se tam zdržela?“ Rezignovaně si povzdechl. „Ne že by mě bavilo tohle probírat, a zvláště během předehry, ale jestli to musíš vědět, když odcházela, byli jsme na sebe naštvaní. Je namíchnutá a tím, že dnes večer nezavolala, mě trestá.“

„Kvůli čemu jste se chytli?“

„Kvůli tomu zatracenému maratonu, který chce běžet.“

„Co ty máš společného s jejím maratonem?“

„Moje řeč!“ řekl prudce. „Přesně na to jsem se jí zeptal. Není to moje věc, tak proč bych u toho vždycky musel být?“

„Abys ji povzbuzoval?“

„To jsem dělával. Při každém zatraceném maratonu. Několik hodin jsem se strkal o místo u cílové rovinky a čekal na těch deset vteřin, kdy kolem mě poběží a já jí zatleskám za mimořádný výkon. Tentokrát jsem to odmítl. Ale pro ni je to důležitý závod, takže se jí to dotklo… Proč se ksakru s tebou bavím o svých manželských záležitostech, když se chci věnovat tomuhle?“ Zajel jí rukou mezi stehna. „Není tohle lepší?“

Povzdechla si a zavrtěla se. „Mnohem lepší.“

Navlékl si kondom a přesunul se mezi její stehna, pocitově úplně odlišná, než měla Emory. Tedy vzhledem k tomu, nakolik si to pamatoval. Už to bylo tak dávno, co se spolu milovali, že to měl v paměti jen matně.

Nebyl si jistý, kdo z nich ochladl jako první, jestli ona, nebo on. Podváděl ji, protože manželský styk začali mít buď nepravidelně a vytratilo se z něho vzrušení, nebo ho měli zřídka a nestál za nic. Vycítila Emory, že si on nachází zábavu v posteli jiné ženy?

Ne že by za svoji nevěru na sebe bral veškerou vinu. To teda ne. Emory na tom měla podstatný díl viny. Každý den vstávala a odcházela před svítáním a vracela se domů za tmy. Pracovala na klinice nekonečné hodiny, potom jí kdykoli během noci volali zoufalí rodiče a ptali se, co mají dělat, když má jejich dítě rýmu, horečku nebo průjem.

Volný čas věnovala tréninku na ty proklaté maratony. Běhala. Neustále.

Byla běžkyně, už když se seznámili. Zpočátku obdivoval její fyzickou zdatnost, vytrvalost a disciplínu. Samozřejmě stejně jako její štíhlou postavu a pěkné nohy. Dva roky běhali společně. Ale pak to podle něho začala přehánět.

No nic. Nechal ji, ať se věnuje svému koníčku, a mezitím se věnoval zase tomu svému, což v tuhle chvíli představovalo tlak Aliciných měkkých stehen na jeho pohybujících se bocích. Ještě naposledy do ní pronikl a vyvrcholil. Nebyl si jist, že Alice také, ale uměla to předstírat lépe než Emory.

Kapitola pátá

Po probuzení si Emory téměř okamžitě uvědomila, že je sama.

Posadila se. Srub byl prázdný.

Bděl nad ní po celou noc. Pokaždé, když se pohnula, zvedl se z křesla, přistoupil k posteli a zeptal se, zda jí nic nechybí, jestli něco nepotřebuje a není jí znovu špatně.

Už se jí nezvedal žaludek, takže kolem druhé si dala pár doušků koly. Nevyzvracela ji. Za dvě hodiny přešla na vodu. Naléhal na ni, zdůrazňoval to, co dobře věděla: zabránit dehydrataci. Namáhavě běžela, celý den prospala, aniž přijímala tekutiny, a potom to málo, co vypila, vyzvracela.

Teď bylo podle jejích hodinek krátce po deváté v neděli dopoledne. Spala pět hodin bez probuzení a nevzbudil ji ani on a teď byl pryč.

Opatrně se zvedla, kvůli doznívající závrati, a šla do koupelny. Vzala si s sebou běžecké legíny a po použití záchodu si je oblékla.

Vrátila se k posteli a ohmatala ostatní oblečení. Tričko, mikina a podprsenka byly ještě vlhké a studené. Přitáhla jídelní židli blíž ke krbu a přehodila přes ni kusy šatstva, aby lépe uschly.

Co teď?

Vzala si z lednice další plechovku koly. Už chutnala dobře. Douškem spláchla další dvě tablety proti bolesti hlavy, která podobně jako závrať nevymizela. Hlava už ji tak příšerně nebolela, ale rozhodně ji nevolnost ještě nepřešla a nedala se ignorovat.

Odhrnula mušelínovou záclonu a sklíčilo ji, že za oknem nevidí nic než mlhu jako mléko. Otevřela dveře a zavolala:

„Haló!“ Ale mlha její hlas pohltila. Popošla kupředu, a když ušla asi metr, prkna skončila u schodu o patnáct centimetrů níž. Pod ním byl další a pod posledním schodem byl v zemi zasazený velký plochý kámen.

V žádném případě nemůže takhle tápat patnáct mil, aniž spadne z útesu nebo se beznadějně ztratí v horské pustině. Vrátila se do srubu a pořádně se rozhlédla.

Na stěně u dveří byla skoba. Kroužek s klíči od vozu, kterých si včera večer na skobě všimla, tam teď nevisel. I kdyby jeho vůz v mlze dokázala najít, neuměla by ho nastartovat. A kdyby nějakým zázrakem přišla na to, jak spojit dráty, nevěděla by, kterým směrem se pustit. Pravděpodobně by sjela ze silnice na úbočí hory.

Znamenalo to, že řešení, jak se dostat zpátky do civilizace, musí najít ve srubu.

„Sakra!“

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá