Luke Gamble

THE VET: MY WILD AND WONDERFUL FRIENDS

Copyright © Luke Gamble, 2011

All rights reserved

Translation © 2014 by Ivana Nuhlíčková

ISBN 978-80-249-5568-1

Cordelii, Noahovi, Shebě,

Leuwenovi a Charliemu!

Milí čtenáři,

seznámila jsem se s Lukem Gamblem a zanedlouho jsem si uvědomila, jakým přírodním živlem ten člověk je. Jen někdo s tak ohromnou energií dokáže pracovat na klinice, dohlížet na nadaci vysílající veterináře do všech koutů světa, zářit ve dvou televizních seriálech, starat se o rodinu, psát a nikdy nezmeškat termín (dobře, jednou).

V této knize se Luke vrátil do začátků své praxe, kdy začínal jako čerstvý absolvent. Na klinice v Dorsetu, kde se věnují jak domácím mazlíčkům, tak i hospodářským zvířatům, rychle pronikl do světa veterinární medicíny. Nejenže během příběhu, který tu vypráví, zvládl svou profesi, ale zjistil i leccos o své povaze – a získal několik blízkých přátel (zvířecích i lidských…), kteří s ním setrvávají dál.

Trochu doktor Doolittle, trochu Indiana Jones – a vzhledem ke smyslu pro přátelství a kamarádství i součást romantické komedie Richarda Curtise – tohle je příběh současného zvěrolékaře 21. století, který je ale přirozeným následovníkem Jamese Herriota a Geralda Durrella. Mám moc ráda příběhy o zvířatech, které jsou sice milé, ale zároveň přecházejí i k vážnějším tématům. A Luke má talent i zkušenosti právě takové příběhy vyprávět.

Doufáme, že se vám jeho vyprávění bude líbit a že se stejně jako my těšíte na jeho další knihu.

Lisa Hightonová

AUTOROVA POZNÁMKA

Tohle je můj příběh. Ačkoli je to vlastně literatura faktu, záměrně jsem změnil jména lidí, kteří se v něm objevují, jejich vzhled, také názvy míst, časově jsem promíchal události z různých období mé kariéry. Mnozí popisovaní lidé nejsou lidmi reálnými, jsou to smyšlené postavy s vlastnostmi různých lidí, s nimiž jsem se v životě setkal.

1 
JAK SE DO LESA VOLÁ, TAK SE Z LESA OZÝVÁ

„Moje kočka má akutní glaukom!“ ozval se z telefonu hysterický hlas.

Blížila se půlnoc. Seděl jsem na podlaze přede dveřmi svého pokoje, držel si mobil u ucha a snažil se vybavit si příčiny zvýšeného nitroočního tlaku. Telefon měl signál jen na jediném místě v celém domě, takže jsem seděl s nakloněnou hlavou a modlil se, aby se hovor nepřerušil.

„Akutní glaukom je u koček velice výjimečný,“ začal jsem ve snaze získat trochu víc času.

Měl jsem noční službu teprve potřetí, ale jako čerstvě dostudovaný veterinář bych měl mít všechny encyklopedické znalosti v malíčku. Když uvážíme, kolik knih jsem si před pár měsíci nasoukal do mozku, měl bych o nemocných kočkách pár věcí vědět.

„Jak se vaše kočka chová?“ zeptal jsem se.

„Není jí moc dobře. Říkala jsem vám, že má akutní glaukom!“ Onen hlas zněl ještě naléhavěji. „Je to velice bolestivé a měl byste se na ni přijít podívat.“

Pohlédl jsem na hodinky. V tlumeném světle na odpočívadle přede dveřmi nebylo jednoduché poškrábaný displej přečíst.

„To není problém,“ začal jsem. „Moc rád se na ni podívám – ale teď asi nebude jednoduché dostat se do města…“

Někde venku se neslo bujaré veselí.

„Cože?“ ozvalo se úsečně.

„Můžete mi popsat, jak se vaše kočka projevuje a co vás vede k domněnce, že se jedná o akutní glaukom?“ zeptal jsem se.

„Jmenuji se Beasleyová,“ oznámil rázný hlas, „a jsem klientkou pana Spotswodea už patnáct let! Pětadvacet let jsem pracovala v oční optice, takže se mě opravdu nemusíte vyptávat na to, jestli moje kočka má akutní glaukom, nebo ne!“ Na chvíli se odmlčela. Téměř jsem viděl, jak se z telefonu valí pára. „Budete jí muset to oko odstranit.“

Měl jsem nutkavý pocit, že ať řeknu nebo udělám cokoli, paní Beasleyové to stejně nebude vyhovovat. Zvedl jsem oči v sloup a zhluboka se nadechl.

„Paní Beasleyová…,“ začal jsem.

„Tak přijdete pomoct mému kocourovi, nebo ne?“

„Ano, mohlo by to ovšem nějakou dobu trvat.“

„Proč myslíte?“

„Paní Beasleyová,“ začal jsem. „Je téměř půlnoc. A navíc silvestr.“

Představil jsem si tu situaci: Centrum města plné lidí, hlavní ulice uzavřená a já se prodírám davy slavících a křičím: „Kočičí glaukom! Uhněte mi z cesty!“

„Tak to není dobré,“ oznámila paní Beasleyová. „Vy jste pil?“ Najednou se naléhavost z hlasu úplně vytratila a její tón byl zřetelně výhrůžný.

„Paní Beasleyová, já…“

„Přijdu do ordinace přesně v šest. Buďte tam včas. Zatím dám chudáku kocourovi na pár hodin studený obklad, když ho odmítáte přijít vyšetřit.“

Telefon ztichl. Nejdřív jsem si myslel, že vypadl signál a spojení se tak přerušilo, a zoufale jsem se snažil vzkřísit číslo volajícího, ale když to nešlo, uvědomil jsem si, že jediná čárka signálu je na svém místě a paní Beasleyová mi prostě zavěsila. Zvenku jsem slyšel oslavující, jak začínají odpočítávat: pět, čtyři, tři, dva, jedna. Potom se ozval křik vítající Nový rok.

Léta jsem četl skvělé odborné texty, udělal jsem bezpočet zkoušek, snažil jsem se ze všech sil, abych se stal plně kvalifikovaným veterinářem, ale nic z toho mě nepřipravilo na podobné telefonáty. Zdálo se, že lidé jsou součástí veterinární praxe stejně jako psi, kočky, hadi a potkani. Položil jsem opatrně telefon na rám obrazu, který visel v mezipatře, a vrátil jsem se do pokoje. Dveře jsem nechal otevřené, abych slyšel telefon zvonit, zalezl jsem do postele a zhasl. Potom jsem sám sobě popřál šťastný nový rok.

O dvě minuty později jsem ale zase rozsvítil. Napadlo mě, že bude lepší si o akutním glaukomu něco přečíst. Oko jsem ještě nikdy předtím neodstraňoval.

Manžel paní Beasleyové se objevil na klinice hned po rozbřesku. Sice mi zapomněl popřát šťastný nový rok, ale pochválil mě, jak mladě vypadám. Když mě následoval do ordinace, pochopil jsem, proč byla paní Beasleyová tak rozčílená.

Kocour, Thomas, měl s okem opravdu nějaký problém. Na první pohled bylo zřejmé, že je to špatné, protože oko mu vylézalo z jamky a bylo plné krve. Dokonce i veterinář, který má za sebou jen pár dnů praxe, musí vidět, že s ním něco není v pořádku.

„Tak už byste ho mohl konečně prohlédnout,“ začal pan Beasley.

Zdálo se, že je o mém zanedbávání povinností přesvědčený stejně jako jeho manželka.

„No, jde o to…“

„Takhle se trápí už několik dní!“

Pan Beasley s reptáním podepsal vstupní papíry. Thomas si mezitím na nic nestěžoval. Vlastně se dalo říct, že nad celou situací ani nemrkl.

Vzali jsme kocoura do ordinace. Holly, sestřička, která měla ten den službu, se už vrátila, zkontrolovala a převázala několik pacientů, kteří u nás na klinice trávili Nový rok. Černý labrador Rupert jí stál po boku, a když jsem se na oba usmál, vesele vrtěl ocasem.

Zdá se, že alespoň někdo mě rád vidí.

„Šťastný nový rok, Holly,“ řekl jsem a houpal kocoura se zkrvaveným okem.

Holly se na mě podívala, volnou rukou si zakryla ústa a snažila se ovládnout smích. Vedle mě stál panovačně pan Beasley a upíral na mě hrůzu nahánějící pohled. Přísahal bych, že cítím, jak zuřivě nasává vzduch kolem mě. Není divu, pokud mu paní Beasleyová řekla, že jsem byl opilý.

„Všechno v pořádku, Luku?“ zeptala se Holly a stále se bránila smíchu.

Spal jsem jen dvě hodiny a ještě nikdy jsem kočce nevyjímal oko.

„Všechno jde skvěle,“ zalhal jsem.

Holly stékaly po tváři slzy a v záchvatu hysterického smíchu se zlomila v pase. Ať už jela v čemkoli, taky by se mi toho trochu hodilo. Pohlédl jsem na Ruperta, který vrtěl ocasem ještě důrazněji. Zdálo se, že i on si situaci užívá.

„Nepila jste včera nějaký speciální čaj, Holly?“ zeptal jsem se trochu vyvedený z míry.

„Vypravoval jste se dnes ráno ve spěchu?“ vysoukala ze sebe Holly a znovu se zhroutila v záchvatu smíchu.

Prohlédnul jsem se a zbledl.

Když jsem se ráno oblékal, vzal jsem to první, co mi přišlo pod ruku – tričko, které jsem si koupil ve výprodeji na hlavní třídě. Vpředu bylo velkými černými písmeny napsáno DON (frajer). Ale jelikož jsem si tričko oblékl naruby, tenkou látkou mi na hrudi prosvítalo NOB (pinďour).

Otočil jsem se. Pan Beasley moc pobaveně nevypadal.

„Pane Beasley,“ začal jsem hrdě a nesl na hrudi tu hrůzu. „Možná byste se chtěl na chvíli posadit v čekárně, než Ruperta vyšetříme.“

Pan Beasley se beze slova otočil a odkráčel.

„Dobře se postaráme o…,“ začal jsem ho ujišťovat, ale přerušilo mě bouchnutí dveří.

Holly odvedla Ruperta zpátky do kotce, vzpamatovala se a začala připravovat anestezii.

„Určitě je to způsob, jak na klienty zapůsobit,“ poznamenala a znovu se rozesmála.

„Vůbec jsem si to neuvědomil,“ odpověděl jsem zděšeně, znovu pohlédl na tričko a zoufale nad celou situací zavrtěl hlavou.

S těžkým povzdechnutím jsem trudné myšlenky odsunul stranou a zaměřil se na Thomasovo oko. Vypadalo, jako by se za tu chvíli ještě zvětšilo. Nedá se nic dělat, bude muset ven.

Zadíval jsem se do objemné učebnice chirurgie, kterou jsem měl otevřenou na stole. Postup vypadal jasně, taky to nebude můj první chirurgický zákrok. Jednou už jsem kocoura zbavoval varlat – tohle přece nemůže být zas o tolik jiné.

Pohlédl jsem na Holly. „Budu to oko muset vyjmout. Myslíš, že bych měl někomu zavolat?“

Podívala se na mě, jako bych byl místní blbeček.

„Je Nový rok, komu chceš volat?“ zeptala se.

Jen jsem němě otevřel a zavřel pusu. Nevyšel ani hlásek. Působil jsem na klinice teprve čtyři týdny; nechtěl jsem si vytvořit pověst nesamostatného ňoumy a vůbec se mi nelíbila představa, že bych měl volat někomu ze svých šéfů. Jenomže mě najednou opustila sebedůvěra. Je k Thomasovi spravedlivé, aby se stal obětí mého pokusu a aby mi jediným pomocníkem při vyjímání jeho oka byla učebnice? „Co Rachel?“ začal jsem; napadla mě totiž odbornice na malá zvířata, která na klinice působila na částečný úvazek při chirurgických zákrocích.

Holly na mě upřela pohled.

„Nikdo teď nebude ve stavu, aby ti byl něco platný. Nejde o nic převratného. Zvládneš to – a Thomas taky.“ Na chvíli se odmlčela a připravila si jehly. „Postupuj podle učebnice, kdyby nastal nějaký problém, někomu zavoláme.“ Holly byla obvykle samý smích, ale zároveň u ní dobře fungoval zdravý rozum a logické uvažování. Měřila sice jenom kolem sto padesáti centimetrů, ale jako jedna z nejdéle působících sester měla autoritu – a spolu s vrchní sestrou Sheilou tvořily páteř naší kliniky.

Nepatřila k těm, kdo mluví do větru; bylo jasné, že to budu muset nějak zvládnout. Připravovala už chirurgické nástroje, roušky, rukavice a všechno ostatní, co budeme při operaci potřebovat. Přitom mluvila na Thomase. Ten jen seděl na stole a poklidně ji pozoroval svým zdravým okem.

Uběhlo ještě asi pět minut, kdy jsem Holly pomáhal dokončit přípravy; potom jsem hrdě zavedl nitrožilní katétr (podruhé ve své kariéře), připojil kapačku a zahájil anestezii.

Thomasovo zdravé oko se začalo zavírat.

Holly pokyvovala hlavou a spokojeně se usmívala, když se ujistila, že jsem endotracheální trubici zavedl na správné místo. Bylo načase začít.

Zoufale jsem se snažil udržet ruce v klidu. Vyjmul jsem zničené oko a pak mi asi dvacet minut trvalo, než jsem vyčistil oční jamku.

„Je tam něco tvrdého,“ řekl jsem, když jsem pinzetou narazil na nějakou nerovnost.

„To bude asi lebka…“

„Ne, je to nějaký úlomek.“ Jemně jsem zatáhl a objevilo se několik úlomků kostí.“

Po zádech mi stékal potůček potu.

„Myslím, že bychom to měli rychle zrentgenovat,“ navrhla Holly. Tentokrát se neusmívala.

Jemně jsme přenesli bezvládného Thomase na rentgen. Kolem zadní strany oční jamky byla roztroušena řada úlomků. A těsně za ní se rýsoval nějaký předmět; zdálo se, že se jen jemně dotýká předního laloku kocourova mozku.

Pomalu jsem pinzetu nořil stále hlouběji za oční jamku a opatrně jsem ten předmět vytáhl. Oba jsme s Holly na chvíli přestali dýchat. Když jsem pinzetu vyndal, objevil se zdeformovaný brok ze vzduchovky.

Holly se zadívala na zkrvavený kousek olova na stole.

„Vůbec jsem si ho nevšimla!“ přiznala.

„Thomas taky ne,“ poznamenal jsem a jemně jsem sterilním smotkem vaty vyčistil ránu.

„Ani trochu nezávidím lidem žijícím v okolí, až paní Beasleyová zjistí, že po jejím nevinném kocourovi někdo střílel,“ poznamenala Holly s ironickým úsměvem.

„O tomhle se dozví celé město, to je jisté! Doufám, že ty lumpy dostane – na tohle si vybrali špatnou kočku!“ prohodil jsem s pocitem uspokojení, že existuje jen malá šance, že by se lidé o Thomasově zranění nedozvěděli.

Jakmile byl brok venku, opatrně jsem vyndal ještě několik úlomků kostí roztříštěných kolem a oční jamku jsem důkladně vyčistil. Teď už jsem byl ve svém živlu, strach mě úplně opustil.

„Tohle tedy vůbec nebylo jednoduché!“ prohlásila Holly, když jsem dokončil poslední steh. „Operace mozku! Ještě nikdy jsem něco takového neviděla. Odstranění oka už několikrát, ale zásah na mozku opravdu ne!“

Od svých deseti let jsem snil o tom, že se stanu veterinářem. Bylo těžké uvěřit, že se mi to povedlo. Že se všechna ta tvrdá práce vyplatila. Bylo mi samozřejmě jasné, že mám ještě spoustu učení před sebou, nicméně po tomhle jsem vždycky toužil a taková drobnost jako operace mozku na Nový rok mi prostě nemohla zkazit náladu.

Univerzitu v Bristolu jsem ukončil ve dvaadvaceti, plný nadšení a bez představy, co život vlastně obnáší. Pokud jde o odpovědnost spojenou s prací, byl jsem dost naivní – předtím jsem v posledním ročníku pracoval jen jako barman v country klubu, což mi, co se týká odpovědnosti, nijak zvlášť nepomohlo – a bylo mi jasné, že budu potřebovat vedení, abych se posunul kupředu.

Mí zkušenější kolegové byli přesvědčení, že nejdůležitější pro jejich kariéru je první zaměstnání hned po dokončení školy.

Stejně jako všichni kamarádi jsem si vybíral svou první práci velice pečlivě, aby to byl dobrý start kariéry, jakou jsem si vysnil. Protože o každé volné místo se ucházelo asi šest set absolventů, bylo mi jasné, že není možné být příliš vybíravý, ale ze všech sil jsem se snažil získat práci, o niž jsem stál: Toužil jsem pracovat na zajímavé klinice, která by mi umožnila získat zkušenosti v péči o všechna zvířata.

Napsal jsem na všechna místa, která odpovídala téhle představě, byla mezi nimi i jedna velká a velice úspěšná klinika v oblasti West Country. Pohovor s vedením kliniky pod dohledem nezdolného pana Spotswodea byl mírně řečeno intenzivní. Připadalo mi, že o to místo zažádala minimálně polovina mého ročníku, ale zřejmě mi hodně pomohlo, že tam už rok pracoval Rob, který byl na veterinární fakultě o ročník výš než já. Dobře jsme se znali a on chtěl pracovat s někým, s nímž bude dobře vycházet, proto za mě u vedení kliniky ztratil slovo. Robův názor měl jistou váhu, protože na univerzitě býval vynikajícím studentem a bez problémů přešel do praxe, kde se cítil jako ryba ve vodě, takže jsem tu práci dostal.

První týden jsem bydlel s Robem, abych se zorientoval v okolí. Druhý týden byl ale Rob pryč, a tak jsem čas trávil se třemi bláznivými motorkářkami, což byly kamarádky naší vrchní sestry Sheily. Třetí týden, když už jsem zapadl do party, ale na motorce jsem pořád jezdit neuměl, bylo moje ubytování připravené. Takže jsem se rozrušený přestěhoval do malé přístavby u nádherné farmy kousek od hranic mezi Hampshirem a Dorsetem. Bylo to poprvé v životě, kdy jsem bydlel sám.

Byla to pro mě opravdu nová zkušenost. Nešlo ani tak o to, že jsem mohl chodit doma polonahý, ani na koleji jsme se moc nestyděli, nové pro mě bylo spíš to, že jsem si neměl od koho půjčit mléko, nebylo s kým si popovídat u nějakého hloupého televizního pořadu a s kým si dát pivo po náročném dni. Došlo mi, že bude chvíli trvat, než si na to zvyknu, a usoudil jsem, že mezitím bude dobré si pořídit tu největší televizi, jaká je k mání.

Když jsem konečně bydlel, skončila doba zacvičování a normálně mě zapojili do služeb. Nikdy mě nenapadlo, jak může člověka vyděsit zvonění služebního mobilu, zarazil mě i pocit, že vůbec nejsem připravený a vybavený na to, abych se sám vypořádal s urgentními případy. Moji sebejistotu tvořila z devadesáti procent odvaha a jen velmi málo praktických zkušeností. Věděl jsem sice, jak provést u krávy císařský řez nebo jak dávkovat anestezii koni při kastraci, jenomže teď jsem měl zjistit, jestli to prakticky opravdu dokážu.

Teď mě teprve čeká život skutečného veterináře.

Na Nový rok mi Thomas sice zvedl sebevědomí, ale když jsem o pět dnů později seděl v kanceláři pana Spotswodea, byl jsem nervózní. Rozložitý muž na mě upíral ocelový pohled. Pan Spotswode budil respekt nejen jako nejstarší společník největší veterinární kliniky v okrese, ale zároveň jako člověk, který vyzařoval přirozenou autoritu. Částečně kvůli jeho klidnému, nekompromisnímu vystupování, ale především kvůli věhlasu úspěšného lékaře jsem hrozně toužil udělat na něho dojem.

Dokázal vyprávět o každém zvířeti, každé nemoci a situaci, na kterou člověk jen pomyslel – a o tisícovkách dalších, které by mě ani nenapadly. Už teď jsem došel k závěru, že buď skutečně dokáže vyléčit úplně všechno, nebo srazí deset liber z účtu každému, koho zná. Hned první týden mi Sheila vysvětlila, že ceny mohou upravovat pouze starší společníci; kdyby mě někdy napadlo slevit padesát pencí ze čtyř set liber, které budeme účtovat jednonohému důchodci, jehož milovaná a nepojištěná kočka se nepohodla se sekačkou na trávu od sousedů, okamžitě dostanu písemné varování. Asistentům příslušelo jen makat, nic jiného.

Když jsem se posadil, pan Spotswode na mě upřel pohled.

„Děkuji, že jste dnes dopoledne přišel, Luku. Myslel jsem, že bychom si mohli popovídat o Thomasovi, s nímž jste se nedávno setkal.“

Okamžitě mi pokleslo srdce. „Pane Spotswode…“

Původně jsem myslel, že mi jen vynadá, ale vyvinulo se z toho něco daleko vážnějšího. Paní Beasleyová totiž informovala o střelném zranění svého kocoura místní noviny. A v článku jmenovali i mě, jako veterináře, který zvíře operoval.

„Už jste viděl tohle?“ začal pan Spotswode.

Vytáhl ze zásuvky svého stolu noviny a otočil je ke mně. Modře byla zatržená citace: „Ať už toho chudáka kocoura zranil kdokoli, je to duševně zaostalý člověk.“

Všechno se ve mně sevřelo. Okamžitě jsem si vzpomněl na telefonát toho reportéra. Bylo to dva dny po zákroku a já měl ten den hrozně práce. Ten muž zavolal, aby si se mnou o tom případu popovídal. Nakonec se mě zeptal, jak se mi líbí představa, že ten člověk, který kočku střelil, se možná směje tomu, co udělal. Nechtěl jsem klít, takže jsem vyhrkl něco o retardovaném kreténovi. Teď, při pohledu na noviny, jsem zjistil, že reportér to interpretoval doslovně.

Asi se toho ten týden moc nedělo.

Díval jsem se na pana Spotswodea a nevěděl jsem, jestli mám plakat, nebo se smát. Mentálně postižení lidé mají zřejmě dost starostí i bez toho, aby se na ně zaměřili samozvaní ochránci zvířat.

„Luku,“ začal pan Spotswode. „Souhlasím sice s tím, že pachatel si nezaslouží žádné ohleduplné označení, ale přesto máme pocit, že jste svůj názor vyjádřil příliš horlivě.“

Pokusil jsem se ho přerušit, ale pan Spotswode pokračoval.

„Toto poněkud…,“ chvilku hledal ten správný výraz, „neortodoxní vyjádření nevrhá na pověst naší kliniky dobré světlo.“

„Pane Spotswode, mohu zavolat do těch novin…“

Zvedl ruku, složil noviny a hodil je do koše vedle stolu.

„Už jsme se za to poněkud nešťastné vyjádření omluvili, Luku. Pro přístě navrhuji, abyste se při komentování případů mírnil před kýmkoli včetně zvířat.“

„I před zvířaty?“ ujistil jsem se.

Pan Spotswode vážně přikývl.

Vstal jsem a chystal se odejít, trochu jsem zrudl, ale než jsem se dostal ke dveřím, pan Spotswode si významně odkašlal.

„Ještě jsme dostali dopis od paní Beasleyové,“ oznámil.

Mlčky jsem pokýval hlavou a byl jsem si téměř jistý, že pocit porážky musí být patrný i na mém výrazu.

„Požádala mě, abych upravil přístup k alkoholu mimo pracovní dobu. Napadá vás, co ji k tomu mohlo vést?“

Aniž by počkal na mou odpověď, pokračoval sám. „Luku, dnes ráno jsem jí volal, abych jí vysvětlil, že v tomto ohledu jsme velice opatrní, ale pokud by vám chtěla věnovat láhev vína za skvělou práci, kterou jste při péči o Thomase odvedl, můžeme jí zaručit, že ani sklenku nevypijete ve službě. Ujistil jsem ji, že podobné gesto by ocenili všichni zaměstnanci kliniky, kteří jsou přesvědčeni, že jste tak komplikovaný případ zvládl opravdu skvěle.“

Úlevně jsem vydechl, stiskl jsem dlaně a usmál se.

„Děkuji, pane Spotswode.“

„Dávejte si pozor, Luku.“

Toho dne později přinesla paní Beasleyová Thomase na kontrolu stehů. Samozřejmě jsem se snažil, aby mě nebylo moc vidět – vždycky se dalo vymluvit na nějaká zraněná zvířata – a objevil jsem se až ve chvíli, kdy jsem viděl, jak zadní světla auta paní Beasleyové mizí z parkoviště a Thomas mňouká u zadního okénka.

Když mě Holly v mé skrýši našla, ujistila mě, že rána vypadá skvěle a léčba se daří, paní Beasleyová si ale prý trochu stěžovala, že jsem kocourovi kolem oka vyholil příliš mnoho srsti.

Potom mě Holly překvapila, protože vytáhla zpoza zad láhev pěkně drahého vína.

„Co to je?“ zeptal jsem se, když mi ji podávala.

„Tvoje první poděkování od klienta!“ rozzářila se. „A také od Thomase Beasleyho. To je teda něco! Když si stěžovala na oholenou srst, nenapadlo by mě, že pro tebe něco má – možná nakonec není tak hrozná…“

Ten večer jsem měl sice službu, ale sklenka toho vína chutnala náramně sladce.

Fakulta veterinárního lékařství poskytne člověku základy, ale zbývá spousta věcí, které se absolvent může naučit až v praxi, při práci, když ho třeba podupe roztoužený osel nebo když běhá dokola ve snaze chytit zvlášť agresivní husu. Jedna ze zásadních věcí, které jsem během prvních dvou měsíců praxe zjistil, byla skutečnost, že je nelegální vypouštět šedé veverky zpátky do přírody. Není to sice tak zajímavé jako městská legenda o tom, že na první pohled neškodný pavouk sekáč kouše, a kdyby měl dost velkou tlamu, aby vás alespoň štípl, mohlo by to během několika vteřin zabít dospělého člověka, ale i tak to pro mě bylo velmi poučné.

Šedivé veverky se dostaly do Británie v první polovině devatenáctého století, a protože jsou větší, silnější a adaptují se lépe než naše původní rezavé veverky, rychle se rozmnožily a zabraly mnohá teritoria, kde původně žily ty rezavé. Dalším problémem je, že přenášejí virus neštovic, vůči němuž jsou samy imunní, ale který je smrtelně nebezpečný pro rezavé veverky. Lesníci i milovníci ptactva je považují za škůdce, protože ničí stromy a likvidují ptákům potravu. Milovníci ptáků jsou proti nim bezmocní, protože když se tyhle veverky chtějí dostat k nějakému chutnému soustu, jsou velice vynalézavé. Ze zákona je nesmíme vypouštět do přírody, chovat je jako domácí mazlíčky nebo je přivézt do Británie. Jejich největším nepřítelem je člověk; ministerstvo zemědělství a lesní správa na ně líčí pasti a střílejí je, aby počty šedivých veverek snížily. Jenomže pro mě bylo hodně těžké s těmito mile vyhlížejícími zvířátky, která všechny nástrahy přežila, nesympatizovat.

Když se v ordinaci objevil šestiletý chlapeček a jeho dvanáctiletá sestra s velkou krabicí, podle zákona se měl ten, kdo je přijal, zbavit krabice a s ní i veverky, která ležela uvnitř.

Jenomže když chlapeček přišel s očima plnýma slz k Sheile a skrz ty slzy jí vyprávěl, jak veverku sebral poté, co ji srazil náklaďák, nezaváhala ani na okamžik. Chlapečka okamžitě objala, odvedla ho i se sestrou do vyšetřovny a ujistila je, že uděláme všechno, co bude možné. Potom mě zavolala, abych se o to postaral.

Neměl jsem vůbec tušení, jaké nebezpečí na mě číhá.

Ještě než jsem do té místnosti vešel, měl jsem pro veverky vždycky slabost. Vzpomínám si, že když jsem byl malý, rodiče pozvali nějakého pána, který se zabýval regulací škůdců, aby veverky, které se nám usadily vzadu na zahradě, vystřílel. Tehdy jsem věděl, že se k nám blíží komando smrti, a teď jsem měl pocit, že mohu populaci veverek vynahradit to, jak se naše rodina podepsala na jejich pestré historii, a zapojit se do boje za práva veverek.

Chlapeček měl rozcuchané rezavé vlásky a pihovatou tvářičku, jeho sestra se na mě mile usmála a odhalila rovnátka. Když jsem se na ně díval, měl jsem podezření, že tihle dva to na školním hřišti nebudou mít úplně jednoduché. Drželi se za ruce, Sheila stála za nimi a na tváři měla výmluvný pohled, který naznačoval, že se o to buď postarám, nebo mě srovná ona.

„Copak se stalo?“ zeptal jsem se.

„Přejel ji velký náklaďák,“ odpověděla holčička.

„Velký modrý náklaďák!“ upřesnil chlapeček a smutně pokyvoval hlavou.

„A vy jste ji sebrali?“

„Přejel ji a ona tam jen ležela,“ vysvětloval mi chlapeček a začal popotahovat.

„Maminka nám dala krabici a já ji do ní položil,“ dodal s očima plnýma slz. „Bude zase v pořádku?“

„Jistě to nevím,“ začal jsem, „ale udělám, co je v mých silách. Pojďme se na ni podívat.“

Otevřel jsem krabici a očekával, že uvidím placatého malého hlodavce, jak na mě se ztuhlým úsměvem upírá prázdný pohled.

Každý zkušený veterinář by to označil za školáckou chybu, ale já v tu chvíli podlehl emocionální síle okamžiku a k Sheilině překvapení jsem sáhl do krabice, aniž bych si natáhl rukavice. Navíc jsem zapomněl zavřít ve vedlejší kanceláři okno.

Na šedivých veverkách je zajímavé, že jsou nejen velice bystré a pohyblivé, silné a adaptabilní, ale mají také velice tuhý kořínek. Říká se, že přežijí pád z deseti metrů. Jak jsem vzápětí zjistil, přežijí i střet s velkým modrým náklaďákem.

Veverka vyskočila z krabice rychlostí světla. Vyhnula se mému pokusu chytit ji a vyrazila po místnosti. Shodila ze stěny dva obrázky, potom skočila chlapečkovi na hlavu a zamířila přes celou místnost k otevřenému oknu.

Sheila není skvělá sestra s patnáctiletou praxí pro nic za nic. Možná předpokládala, že se projevím tak hloupě, protože ve stejnou chvíli, kdy jsem otevřel krabici, se vrhla k oknu a zabouchla ho.

Veverka narazila do skla, já využil momentu překvapení a chytil jsem ji kolem krku. Svíjela se a snažila se osvobodit. Nacpal jsem ji zpátky do krabice a usmál se na vyděšené děti i Sheilu. Ta jen zvedla obočí.

„Tys ji uzdravil!“ vyhrkl chlapeček.

Pohlédl jsem na něho a netušil, jak odpovědět.

„Ano,“ ujistila ho Sheila a vedla obě děti z místnosti. „Je to vážně skvělý veterinář.“

Když jsem nesl krabici, všiml jsem si na víku několika kapek krve. Pokud by veverka byla zraněná, nemohu ji pustit, také jsem musel zkontrolovat, jestli nemá něco zlomeného, prostě ji řádně vyšetřit. Vrátil jsem se do vyšetřovny, připravil si sedativum, něco proti bolesti a antibiotikum. Zavřel jsem za sebou dveře a tentokrát se přesvědčil, že zvířátko nemůže utéct. Potom jsem se odhodlal nadzvednout víko a nakouknout.

Malá veverka na mě upírala drzý pohled a já ji opatrně vytáhl z krabice. Měla zrychlený dech, vypadala nervózně, ale to se dalo čekat; jemné zacházení ji zklidnilo. Trochu jsem uvolnil sevření a uviděl zdroj krvácení: zachytila se někde drápkem, nejspíš za jeden z těch obrázků v ordinaci. Uvažoval jsem, jestli použít injekci, nakonec jsem usoudil, že bych měl ránu ošetřit antibiotikem a něčím protizánětlivým. Koneckonců, vystresované zvíře je náchylnější k infekci, navíc poté, co ji přejel náklaďák, bude mít i nějaké zhmožděniny.

Lék proti bolesti jsem aplikoval bez problémů, ale s antibiotikem už to bylo horší. Aplikoval jsem asi polovinu injekce, když vtom veverka usoudila, že bodání jehlou už by stačilo. Otočila se ve vlastní kůži a zakousla se mi do prostředníčku levé ruky. Ucukl jsem, ale ona se mě nepustila; zůstala zakousnutá do mého prstu. Ani kousnutí velkým bílým žralokem nemůže být tak bolestivé; křik se rozléhal celou ordinací až do čekárny a na operační sály, možná i dál do městečka.

Ve dveřích se znovu objevila Sheila. Na chvíli ztuhla, ale vzápětí rozevřela veverce čelisti a vyhákla můj prostředník ze zahnutého zubu. Těch patnáct vteřin mi připadalo jako hodina. Byl jsem bledý, celý jsem se třásl a z prstu mi crčela krev, zatímco zmatená veverka se vrátila zpátky do krabice.

Sheila zaklopila víko a upřela na mě káravý pohled.

„Když saháte na divoká zvířata, měl byste si natáhnout rukavice,“ oznámila mi.

Novinka se šířila klinikou rychlostí blesku jako požár a já se stal terčem vtipných poznámek svých kolegů. „Nepopral ses náhodou teď někdy s veverkou?“ – „Nesebrala ti oříšky?“ Stejně pronikavá jako ty poznámky a úsměvy byla bolest prostředníku a strach z veverek. Když jsem tu potvoru pustil – jak jsem řekl, i když to bylo proti všem pravidlům –, nebyl jsem si jistý, jestli se nevrátí a nepokouše mě znovu.

Jsem člověk, nebo myš? Tak jako tak jsem měl z útoku veverky hrůzu.

Musím přiznat, že na kolegy to moc velký dojem neudělalo. Nechtěl jsem hned dva měsíce po nástupu získat nálepku klauna, ale bylo těžké se tvářit nenápadně – prostředníček jsem měl třikrát větší než všechny ostatní prsty. Měl jsem problémy při řízení, injekce jsem rozbaloval pomocí zubů, a ačkoli mi Rob s velkým pobavením věnoval „protiveverčí“ kapsle – vlastně to byla silná antibiotika pro psy –, infekce se evidentně dostala až do kosti.

Patřím k lidem, kteří jsou přesvědčeni, že mučit vodou podezřelé z terorismu je porušení lidských práv, ale řeknu to asi takhle: Pokud byste někdy chtěli, aby nějaký vězeň promluvil, doporučuji vypustit na něj veverku. O veverkách se v Listině základních práv a svobod vůbec nic nepíše.

* * *

Zoufale jsem toužil vylepšit si v očích kolegů reputaci a chtěl jsem se vypravit do terénu na farmy. To byla skutečná práce – nebyl tam nikdo, kdo by mi mohl pomoct, měl bych šanci prokázat své schopnosti a zároveň se zbavit té hrůzy s veverkou.

Nebylo mi ale přáno jezdit příliš stylově. Jakožto nový asistent jsem dostal auto, za kterým se sice všichni otáčeli, ale bohužel zajímalo jedině majitele vrakovišť. Snad i žebřiňák byl lepší než deset let starý Peugeot 205, který jsem si měl upravit. Nejenže hrozilo, že se každou chvíli rozpadne, ale protože jsem dostal tak malé auto, nemohl jsem s sebou vozit příliš velké množství léků – což byl zvyk začínajících veterinářů.

Díky hrozným příhodám – které nám vyprávěli ve škole – o tom, co všechno se může stát, pokud se člověk neřídí skautským heslem a vyrazí do terénu nepřipravený, jsem nic neponechal náhodě, a když jsem si auto vybavoval, dovedl jsem to k dokonalosti.

Měl jsem v něm potřebné učebnice týkající se velkých i malých zvířat, léky v přihrádce na rukavice, krabici od bot s důležitými léky pod sedadlem spolujezdce. Kromě toho byla obě zadní sedadla plná náčiní a vybavení, kterým bylo možno vyřešit každý problém, který mě napadl – od nadmuté lamy až po kulhající kachnu. Byl jsem připravený vyrazit do akce.

Pracoval jsem na klinice asi tři měsíce, když Giles, jeden ze společníků pana Spotswodea a odborník na práci v terénu, který vynikal hustým černým plnovousem, ukázal na knihu návštěv, která byla v kanceláři, a poklepal na jedno jméno.

„Napadlo mě, jestli bys tohle nemohl vzít za mě,“ řekl. „Mám ještě jednu návštěvu, kterou nemohu zrušit, a je to asi padesát kilometrů daleko.“

Pohlédl jsem na jméno. Jakýsi pan Tubbie z farmy Homestead. Nic mi to neříkalo, ale usoudil jsem, že je to ideální příležitost předvést, že zvládnu i práci v terénu. Nadšeně jsem přikývl.

„Martin pojede s tebou,“ oznámil Giles, „chce se věnovat hospodářským zvířatům, může se ti hodit. Já pro něj stejně dneska nic nemám, koneckonců je tu na praxi, má se věnovat velkým zvířatům.“

S pohlazením v plnovousu – Giles si plnovous hladil sám, opravdu jsem se ho nikdy nedotkl – odjel a já tam zůstal stát a zíral jsem do knihy návštěv.

Vídal jsem Gilese tak dvakrát týdně, ale pokud byste chtěli veterináře hodnotit jako v bojových sportech, Giles by měl pátý dan, černý pás. Bylo mu přes čtyřicet, ale na klinice moc vidět nebyl, zabýval se především velkými zvířaty a ortopedickými chirurgickými zákroky. Pokud psa přejelo auto a měl nohu roztříštěnou na osmnáct kousků, Giles by mu ji nejspíš spravil dřív, než se ostatní zorientují natolik, aby věděli, kde začít. Složitější ortopedické zákroky mu předávali všichni, dokonce i pan Spotswode, a to byl opravdu velmi schopný veterinář. Cítil jsem se poctěný, vydal jsem se najít Martina a posbírat si všechno potřebné a také si najít na mapě farmu pana Tubbieho.

Martin byl na klinice na praxi. Byl tu neustále nějaký student, praxi jsme na škole museli absolvovat všichni. Nebylo to ještě ani půl roku, kdy jsem takhle působil sám, a ačkoli představa, že budu mít společnost, byla celkem lákavá, radost jsem z Martinova doprovodu neměl. Z nějakého důvodu – v neposlední řadě i proto, že mě stále ještě bolel prst po veverčím kousnutí – jsem se necítil oprávněný po tak krátké praxi nabízet jakékoli zkušenosti.

„To potřebuješ všechny ty krámy?“ zeptal se Martin, když se soukal do mého auta.

Byl robustní, na studenta vypadal starší, tak na čtyřicet. Bylo zvláštní mít s sebou praktikanta, když vypadal skoro jako můj otec.

„Je dobré být připravený,“ namítl jsem.

„No jo, ale já se sem nevejdu!“ oznámil. „Vážně to potřebuješ všechno?“

Skousl jsem jednoduché řešení toho problému a začal organizovat prostor. Krabice s učebnicemi u spolujezdce musela pryč, hromadu věcí odnesl Martin zpátky na kliniku. Snažil jsem se dávat pozor, aby neodnesl nic, co bych opravdu mohl potřebovat, a polovinu krabic jsem vrátil do auta. Martin několikrát zvedl oči v sloup.

„Tak už je to v pořádku?“ zeptal jsem se, když jsem vklouzl za volant.

Martin se poskládal na sedadlo pro spolujezdce a pokrčil rameny.

Konečně jsme vyrazili, proplétali se krásnou krajinou v Dorsetu mezi čtverečky obdělávaných polí a pastvin. Cestou mi Martin vyprávěl o svém životě. Tvářil jsem se, že naslouchám, ale ve skutečnosti jsem byl ztracený mezi kopci, skrytými údolími a nádhernými vyhlídkami. Deset let prý pracoval na farmě, teprve potom si dodělal maturitu a pokračoval na univerzitě. Byl přesvědčený, že životní zkušenost mu poskytne pro praxi to nejdůležitější. „Jednoho dne,“ sdělil mi, „si vytvoříš instinkty, abys získal důvěru farmářů. Drž se toho – uvidíš…“

Auto poskakovalo po cestě a já se probral ze snění.

„Jak jsi na tom se studentskou půjčkou, Martine?“ zeptal jsem se.

Druhou polovinu cesty jsme trávili mlčky.

Když jsme rozpadající se branou v zanedbané kamenné zídce vjeli na farmu, otevřel jsem dveře auta a vystoupil. Pan Tubbie už na nás čekal s rozhněvaným pohledem. Byl tomalý člověk s obrovským břichem a vzteklým výrazem. Na hlavě měl ošuntělý kostkovaný klobouk, kterým se marně snažil zkrotit své husté hnědé mastné vlasy.

„Dobrý den, pane Tubbie,“ začal jsem. „Jsem Luke, od pana Spotswodea.“

Prošel kolem mě s nataženou rukou. Otočil jsem se a zjistil, že Martin na své straně už také vystoupil. Jakmile se objevil venku, viděl jsem, že pan Tubbie spokojeně pokýval hlavou.

„Giles říkal, že jste novej,“ začal, „ale vypadáte celkem k světu…“

Oběhl jsem tu svoji starou kraksnu a pokusil se stihnout potřesení rukou, ale nebyl jsem dost rychlý.

„Já jsem veterinář, pane Tubbie,“ spustil jsem. „Martin je tu jen na praxi.“

Martin vrhl na pana Tubbieho výmluvný pohled a dál si potřásali rukou.

„Musím ještě složit pár zkoušek, než přijedu sám,“ prohodil. „Ale deset let jsem pracoval na farmě, takže to celkem dobře znám.“

Nechal jsem ruku poklesnout. Podle znechuceného pohledu, jaký na mě pan Tubbie vrhl, to vypadalo, jako bych mu nabízel balíček cinknutých karet.

„Jo, jo,“ řekl farmář. Stále ještě si tiskli ruku. „No,“ začal, „pojďte se podívat na ty mý krávy. Mám tu tři, který potřebujou prohlídnout.“ Šel sice před námi, ale stále se ohlížel přes rameno. „A vás potřebuju,“ oznámil panovačně, „abyste napsal to potvrzení.“

Existovalo jen pár věcí, které jsem snášel hůř než naprosté přehlížení, ale byl jsem odhodlaný nedat panu Tubbiemu najevo, jak moc mě to štve. Podobně se ke mně chovalo především něžnější pohlaví, když jsem se pokoušel vtipně laškovat, ale tohle bylo poprvé, kdy jsem to zažil od farmáře. To jsem opravdu nečekal. Byla to moje první návštěva na farmě. Představoval jsem si, že můj příjezd by měla doprovázet velkolepá melodie z filmu Indiana Jones, že budu zachraňovat krávy před jistou smrtí několika injekcemi a zázračným lékem.

Otevřel jsem kufr auta, abych si vzal holínky.

Jenomže holínky tam nebyly. Ani nepromokavá kombinéza, ani dlouhé gumové rukavice na rektální vyšetření.

Otočil jsem se. Martin a pan Tubbie už rázovali přes dvůr. Klidně by mohli kráčet ruku v ruce.

Vzal jsem kufřík s nástroji, měl jsem v něm stetoskop, teploměr, několik základních léků s jehlami a injekcemi, a spěchal za nimi. Dostihl jsem je u kravína. Všude byla špína. Podestýlku nikdo nevyměnil snad celý rok, boty se mi okamžitě zabořily do měkkého hnoje. Martin se na mě díval od plotu a provázel mě ironickým pohledem. Začínal jsem si myslet, že ty holínky snad odnesl schválně. Ani jsem se nemusel dívat na pana Tubbieho, aby mi bylo jasné, že mě sleduje s naprostým opovržením.

„Zapomněl sis holínky?“ prohodil Martin.

Pan Tubbie se vedle něho ušklíbl. Snažil jsem se zachovat klid a otočil se k farmáři.

„Pane Tubbie,“ začal jsem. „Které krávy potřebují prohlédnout?“

„Začneme támhle s těma třema.“ Farmář vesele ukázal na tři krávy uvázané ke sloupkům na vzdáleném konci stodoly. „Ale budete potřebovat rukavice, ne? Nemám čas tady čekat celej den, než se pro ně vrátíte na kliniku. Budete muset zavolat Gilesovi, aby přijel…“

„To není problém, pane Tubbie…“ Snažil jsem se dívat někam mezi farmáře a Martina. Byla to moje první návštěva na farmě a v žádném případě jsem ji nehodlal vzdát. Prostě ze mě bude Indiana Jones.

„Rukavice by byly fajn,“ prohodil jsem, „ale z trochy hnoje strach nemám.“

Došel jsem ke třem zvířatům a vyhrnul si rukáv tak vysoko, jak jen to šlo. Potom jsem zasunul paži do každé z krav. Bylo to nepříjemné, teplé a vypadal jsem opravdu trapně – ale mohl jsem panu Tubbiemu s jistotou sdělit, že dvě z krav jsou březí, jedna ne. Něco zavrčel, jako by to dávno věděl, a potom mě zavedl do tmavého vzdáleného kouta stodoly. Zastavil se nad čtvrtou krávou, která schváceně ležela u stěny. Byla to velká hnědá jalovice zhroucená na boku a obalená výkaly. Krví podlité oči nepřítomně těkaly ze strany na stranu. Zrychleně dýchala a mně jí bylo hrozně líto. Měl jsem se na ni podívat hned, ne až na konci návštěvy. Opravdu zoufale potřebovala pomoct.

Střelil jsem po panu Tubbiem pohledem, sklonil se a zvíře vyšetřil. Přitom jsem sklouzl a umazal si kalhoty i košili. Martin za mnou jen mlčky přihlížel. Za to, že nemám nic na sebe, tvrdě zaplatí.

„Jak dlouho už tady takhle leží?“ zeptal jsem se. Nechtěl jsem být nepříjemný, ale nedokázal jsem si pomoct.

„Nejsem si jistej, jestli se mi zamlouvá váš tón, mladý muži.“ Pan Tubbie zašilhal, takže vypadal ještě víc jako čuník. „Upadla,“ vysvětloval. „Má zlomenou nohu.“ Přidřepl si vedle mě. „Potřebuju, abyste mi podepsal to potvrzení, a můžete si jít po svým.“

Pohlédl jsem na něho a pomalu mi docházelo, co po mně chce. Vláda poskytovala farmářům dotace. V zásadě to znamenalo, že pokud veterinář podepsal potvrzení, že se zvíře zranilo a muselo být na farmě utraceno, ale je vhodné pro konzumaci, farmář za ně dostal zaplaceno. Několik utracených zvířat se zkontrolovalo, ale v podstatě to fungovalo tak, že veterináři měli na farmách důkladně vyšetřit a dávat pozor na zvířata, která byla nemocná, ta do toho programu nespadala.

„Vyšetřím ji, pane Tubbie, ale vypadá spíš nemocná než zraněná.“

Rozmáchlým gestem jsem vytáhl krávě z konečníku teploměr. Teplotu měla extrémně zvýšenou, to byl důkaz o probíhající infekci.

Vstal jsem a pode mnou smutně leželo zbědované zvíře.

„Ta kráva je infekční, pane Tubbie.“ Mával jsem teploměrem, jako bych tím chtěl svá slova potvrdit. „Pro spotřebu není vhodná. Utratím ji, ale žádné potvrzení vám nepodepíšu.“

Pan Tubbie pohlédl na Martina.

„Vysnad vidíte, že je zraněná, ne?“ dožadoval se, jako by šlo o vyšší autoritu. „Ráno se jí udělalo trochu špatně, ale leží kvůli tý zlomený noze. Má ji celou pokroucenou! Ukázal bych vám to, ale leží si na ní a teď s ní nemůžeme pohnout.“ Došel k Martinovi. „Řekněte mu, ať mi to podepíše, jo? Tyhle nový veterináři nic nepoznaj!“

Martin poplácal pana Tubbieho po rameni a došel ke mně. Znovu jsem poklekl k chudince krávě a hladil ji mezi očima. Martin si přidřepl vedle mě. „No tak, Luku,“ začal. „Máš sice pravdu, ale podepiš mu to. Kontrolou projde, to bude dobrý…“

Když jsem promluvil, můj hlas zněl chladně a odměřeně.

„Martine, ty nejsi veterinář. Jsi student. O tvoje rady nestojím a nepotřebuju je. Tahle kráva je očividně nemocná. Zlomenou nohu nemá.“ Pohlédl jsem na něho. Provrtával mě pohledem. „Kdybys byl veterinář a chtěl falšovat potvrzení, je to tvoje věc.“ Na chvíli jsem se odmlčel. „Ale nejsi, takže nemůžeš.“

Po chvíli k nám přistoupil farmář. „Tak, poslyšte…,“ sykl, „napište mi to potvrzení, podepište ho a vypadněte z mý farmy.“

Zadíval jsem se mu pozorně do očí. „Tahle kráva potřebuje, abychom ji zbavili trápení, pane Tubbie. Pokud s mým rozhodnutím nesouhlasíte, můžete hned zavolat panu Gilesovi a probrat to s ním.“

Zalovil v kapse a vytáhl mobil. Zle se na mě podíval a přitom krátkými tlustými prsty vyťukával číslo.

„Utraťte ji, já zatím ohlásím tu vaši neschopnost.“

Přiložil si telefon k uchu, obrátil se ke mně zády a tak rychle, jak mu krátké tlusté nožky dovolovaly, vyšel ven.

Díval jsem se na zbědované zvíře. Nepochybně tu takhle ležela několik dní a byla dehydrovaná. Zmítala jí horečka a k smrti neměla daleko. Probudil se ve mně vztek. Jak může být někdo k životu zvířete tak lhostejný? Vždycky mě rozčilovalo, a je tomu tak dodnes, když se farmáři vymlouvají na nedostatek času a komerční tlak velkých úspěšných firem. Dobří farmáři, kteří provozují zdárně farmy, se o svá zvířata starají, krutí farmáři jsou vždycky špatní. Přinést krávě trochu suchého steliva a kbelík čerstvé vody není nic až tak světoborného – a pan Tubbie i to málo zanedbal.

Na Martina jsem se ani nepodíval a došel jsem si do auta pro injekci. Krávu jsem uklidnil a pak ji zbavil trápení.

Hadicí na dvoře jsem si umyl boty a ruce, svlékl si košili a vzal si náhradní tričko, které mi Martin z auta nevyhodil. Byl jsem připravený jet zpátky bos.

Nastupoval jsem do auta, když se za rohem objevil pan Tubbie s Martinem v patách. Tvář měl zarudlou, na čele se mu perlil pot.

„Měl byste ji co nejdřív odstranit ze stodoly, pane Tubbie,“ začal jsem a stáhl okénko. „Brzy se nafoukne a bude to potom obtížnější.“ Zarazil jsem se a nastartoval. „Martine,“ prohodil jsem s očima upřenýma na cestu, „pokud chceš jet zpátky na kliniku, nastup si.“

Ani se nehnul.

„Giles je na cestě,“ vyštěkl pan Tubbie. „Až se to všechno vyřídí, ukáže vám, kde je vaše místo. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá – to teprve uvidíte…“

Rozjel jsem se a kola odhodila bláto ze dvora.

„Skvěle,“ prohodil jsem, „Martine, ty tu klidně počkej a vysvětli panu Gilesovi všechny ty příšerné chyby, kterých jsem se dopustil, ano?“

Potom jsem s nepříjemným pocitem odjel. Dělalo se mi z nich zle.

Když jsem následující den ráno přišel do práce, pan Spotswode a Giles už na mě čekali.

Martina jsem nikde neviděl, ale informace o mém dobrodružství na farmě pana Tubbieho se už rozkřikly. Rob mě informoval, že Giles se na místo dostal až kolem deváté večer, takže Martin tam tvrdl skoro osm hodin.

Vešel jsem do kanceláře a posadil se. Gilesův hustý plnovous vypadal ještě hrozivěji než obvykle, ale měl jsem pocit, že kolem očí mu to pobaveně pohrává. Napadlo mě, že si možná vyhazování asistentů užívá.

„Takže jste si včera při návštěvě farmy zapomněl holínky,“ začal pan Spotswode.

„A taky rukavice, co?“ dodal Giles.

Zamračeně jsem přikývl.

„Nebyl to vyloženě skvělý den,“ připustil jsem.

Nastalo dlouhé tíživé ticho.

Zavřel jsem oči a přemítal, jestli by v místní samoobsluze nebylo nějaké volné místo.

„Taky to tak nesnášíš, když se ti to stane?“ usmál se Giles. „Jednou jsem jezdil po farmách bez rukavic a holínek celé dopoledne. Potom jsem musel celé auto vyčistit.“

Společenská konverzace na mě byla příliš; nervy jsem měl napnuté k prasknutí.

„Za ten včerejšek se omlouvám.“ Ta slova mi unikla z úst dřív, než jsem si to stačil uvědomit.

Pan Spotswode se postavil.

„Za co se omlouváte?“ začal.

Nejistě jsem na ně pohlédl.

„Zapomenout si holínky a rukavice je trochu hloupé, ale práci jste zvládl – slyšel jsem, že i za velice obtížných podmínek.“ Pan Spotswode se odmlčel a znovu se posadil. „Zavolali jsme vás, abychom prodebatovali vaše proškolení na veterinárního inspektora. Giles i já si myslíme, že byste představoval velký přínos do našeho týmu v terénu.“

„Nechtěl by ses víc podílet na práci na farmách, Luku?“ zeptal se Giles a v očích už mu jiskřilo.

Měl jsem úplně sucho v ústech, slova mi z nich moc nešla ven. „A co to včerejší potvrzení?“

„Udělal jste to správně,“ pronesl pan Spotswode vážně. „Pan Tubbie je příšerný člověk. Je dobře, že jste trval na svém, ačkoli to nebyla jednoduchá situace.“ Na chvíli se odmlčel. „Co se týče toho studenta na praxi, no, rozhodli jsme se, že se s ním rozloučíme… A praxi od nás potvrzenou nedostane.“

„Možná si to potvrzení zfalšuje,“ zasmál se Giles. „Ta kráva byla ale v příšerném stavu, zvládl jsi to skvěle.“

Vzápětí jsem si uvědomil, že se přitrouble usmívám, ale nedokázal jsem si pomoct.

„Kurz veterinárních inspektorů je v Tauntonu. Trvá dva dny a potom bude potřeba ohodnotit, jak provádíte na nějaké farmě tuberkulinový test,“ řekl pan Spotswode.

„Dělat test pod dohledem z ministerstva je vážně otrava,“ dodal Giles. „Zabere to celý den, tomu farmáři důkladně zkontrolují všechny záznamy, značky v uších – vážně to není moc příjemné. Udělej to rychle, a až to zvládneš pod dohledem úředníků, ukážu ti, jak to dělám já a jak se to dá docela hezky zjednodušit.“

Pan Spotswode vrhl na Gilese nesouhlasný pohled, jako by nechtěl tolerovat nic, co neprobíhá přesně podle předpisů.

„Je to vážně hrůza, když na farmu nastoupí veterináři z ministerstva a projdou jim všechny záznamy. Těžko říct, kterého z klientů na to vybrat, protože při kontrole najdou vždycky nějaké chyby – a může to zabrat i celý týden. Farmáři to vážně nesnášejí.“

Teď už se pan Spotswode i Giles spokojeně usmívali myšlence, která oba napadla.

„Farma Homestead,“ četl jsem.

Klient má vždycky pravdu – jak se do lesa volá, tak se opravdu z lesa ozývá.