Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Winter of the World

Copyright © 2012 by Ken Follett

First published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc.

All rights reserved

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2024

ISBN 978-80-284-0573-1

Obsah

ČÁST PRVNÍ

DRUHÁ TVÁŘ

ČÁST DRUHÁ

KRVAVÁ SEZONA

ČÁST TŘETÍ

STUDENÝ MÍR

Památce mých prarodičů

Toma a Minnie Follettových,

Arthura a Bessie Evansových

Postavy

Americké

RODINA DEWAROVÝCH

senátor Gus Dewar

Rosa Dewarová, jeho manželka

Woody Dewar, jejich starší syn

Chuck Dewar, jejich mladší syn

Ursula Dewarová, Gusova matka

RODINA PEŠKOVOVA

Lev Peškov

Olga Peškovová, jeho manželka

Daisy Peškovová, jejich dcera

Marga, Lvova milenka

Greg Peškov, syn Lva a Margy

Gladys Angelusová, filmová hvězda, také Lvova milenka

RODINA ROUZROKHOVA

Dave Rouzrokh

Joanne Rouzrokhová, jeho dcera

BUFFALSKÉ SPOLEČENSKÉ CELEBRITY

Dot Renshaw

Charlie Farquharson

DALŠÍ

Joe Brekhunov, zločinec

Brian Hall, odborářský vůdce

Jacky Jakesová, herecká hvězdička

Eddie Parry, námořník, Chuckův přítel

kapitán Vandermeier, Chuckův nadřízený

Margaret Cowdryová, krásná dědička

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

prezident F. D. Roosevelt

Marguerite „Missy“ LeHandová, jeho asistentka

viceprezident Harry Truman

Cordell Hull, ministr zahraničních věcí

Sumner Welles, náměstek ministra zahraničních věcí

plukovník Leslie Groves, ženijní vojsko

Anglické

RODINA FITZHERBERTOVÝCH

hrabě Fitzherbert zvaný Fitz

princezna Bea, jeho manželka

„Klouček“ Fitzherbert, vikomt z Aberowenu, jejich starší syn

Andy, jejich mladší syn

RODINA LECKWITHOVÝCH

Ethel Leckwithová (rozená Williamsová),

členka parlamentu za Aldgate

Bernie Leckwith, Ethelin manžel

Lloyd Williams, Ethelin syn, Bernieho nevlastní syn

Millie Leckwithová, Ethelina a Bernieho dcera

DALŠÍ

Ruby Carter, Lloydův přítel

Bing Westhampton, Fitzův přítel

Lindy a Lizzie Westhamptonovy, Bingova dvojčata

Jimmy Murray, syn generála Murraye

May Murrayová, jeho sestra

markýz z Lowtheru zvaný Lowthie

Naomi Averyová, Milliina nejlepší přítelkyně

Abe Avery, Naomin bratr

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Ernest Bevin, člen parlamentu, ministr zahraničních věcí

Německé a rakouské

RODINA VON ULRICHOVA

Walter von Ulrich

Maud, jeho manželka (rozená lady Maud Fitzherbertová)

Erik, jejich syn

Carla, jejich dcera

Ada Hempelová, služebná

Kurt, Adin nemanželský syn

Robert von Ulrich, Walterův bratranec z druhého kolena

Jörg Schleicher, Robertův partner

Rebecca Rosenová, sirotek

RODINA FRANCKOVA

Ludwig Franck

Monika, jeho manželka (rozená Monika von der Helbard)

Werner, jejich starší syn

Frieda, jejich dcera

Axel, jejich mladší syn

Ritter, šofér

hrabě Konrad von der Helbard, Moničin otec

RODINA ROTHMANNOVÝCH

Dr. Isaac Rothmann

Hannelore Rothmannová, jeho manželka

Eva, jejich dcera

Rudi, jejich syn

RODINA VON KESSELOVA

Gottfried von Kessel

Heinrich von Kessel, jeho syn

GESTAPO

komisař Thomas Macke

policejní náčelník Kringelein, Mackeho šéf

Reinhold Wagner

Klaus Richter

Günther Schneider

DALŠÍ

Hermann Braun, Erikův nejlepší kamarád

seržant Schwab, zahradník

Wilhelm Frunze, vědec

Ruské

RODINA PEŠKOVOVA

Grigorij Peškov

Katěrina, jeho manželka

Vladimir zvaný Voloďa, jejich syn

Aňa, jejich dcera

DALŠÍ

Zoja Voroncovová, fyzička

Ilja Dvorkin, důstojník tajné policie

plukovník Lemitov, Voloďův šéf

plukovník Bobrov, důstojník Rudé armády ve Španělsku

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Lavrentij Berija, šéf tajné policie

Vjačeslav Molotov, ministr zahraničních věcí

Španělské

Teresa, učitelka negramotných

Velšské

RODINA WILLIAMSOVÝCH

Dai Williams, „děda“

Cara Williamsová, „babi“

Billy Williams, člen parlamentu za Aberowen

Dave, Billyho starší syn

Keir, Billyho mladší syn

RODINA GRIFFITHSOVÝCH

Tommy Griffiths, politický agent Billyho Williamse

Lenny Griffiths, Tommyho syn

ČÁST PRVNÍ

DRUHÁ TVÁŘ

KAPITOLA PRVNÍ

1933

Carla věděla, že se rodiče pohádají. Sotva vešla do kuchyně, pocítila závan nepřátelství jako studený vítr, který se proháněl ulicemi Berlína před únorovou chumelenicí a pronikal až do morku kostí. Málem se obrátila a zase vyšla ven.

Bylo nezvyklé, že by se hádali. Většinou se k sobě chovali láskyplně – až moc. Carla se vždycky cítila trapně, když se líbali před cizími lidmi. Kamarádi si mysleli, že je to divné: jejich rodiče to nedělali. Kdysi to matce řekla. Ta se potěšeně zasmála. „Den po svatbě nás od sebe oddělila světová válka,“ vysvětlila Carle. Byla rodilá Angličanka, třebaže se to dalo sotva poznat. „Zůstala jsem v Londýně, zatímco on se vrátil do Německa a nastoupil do armády.“ Carla si tuhle historku vyslechla už mnohokrát, ale matku její opakování nikdy neunavilo. „Mysleli jsme, že válka potrvá tři měsíce, jenže jsem ho znovu uviděla až po pěti letech. Celou tu dobu jsem se ho toužila dotknout. Teď se toho nikdy dost nenabažím.“

S otcem to bylo stejně zlé. „Tvoje matka je nejchytřejší žena, jakou jsem poznal,“ prohlásil tady v kuchyni před pouhými pár dny. „Proto jsem si ji vzal. To nemělo nic společného s…“ Hlas mu klesl a matka se spiklenecky zahihňala, jako by Carla v jedenácti letech nevěděla nic o sexu. Bylo to tak trapné.

Ovšem občas se pohádali. Carla už uměla rozpoznat příznaky nadcházející hádky. A právě měla propuknout nová.

Rodiče seděli proti sobě u kuchyňského stolu. Otec byl oblečený v ponurém tmavošedém obleku s naškrobenou bílou košilí a černou saténovou kravatou. Vypadal elegantně jako vždycky, i když mu vlasy ustupovaly z čela a vesta se pod zlatým řetízkem k hodinkám mírně vzdouvala. V obličeji měl strnulý výraz falešného klidu. Carla ten výraz znala. Takhle se tvářil, když někdo z rodiny udělal něco, co ho rozhněvalo.

V ruce držel týdeník Demokrat, pro který matka pracovala. Pod jménem Lady Maud psala sloupek věnovaný klípkům z politických a diplomatických kruhů. Otec začal předčítat. „Náš nový kancléř Adolf Hitler vstoupil na diplomatickou scénu na recepci prezidenta Hindenburga.“

Carla věděla, že prezident je hlava státu. Byl zvolen, ale stál nad handrkováním každodenní politiky a jednal jako rozhodčí. Kancléř byl předseda vlády. Hitler se sice stal kancléřem, ale jeho nacistická strana neměla v Reichstagu – německém parlamentu – většinu, a tak ostatní politické strany mohly nacistické excesy krotit.

Otec mluvil s nechutí, jako by musel hovořit o něčem tak odpudivém, jako je stoka. „V slavnostním fraku se zřejmě necítil dobře.“

Matka se napila kávy a vyhlédla z okna, jako by ji zajímali lidé spěchající do práce v rukavicích a s šálou kolem krku. I ona předstírala, že je klidná, Carla ovšem věděla, že jenom čeká na svou příležitost.

Služebná Ada stála u pultu a krájela sýr. Položila před otce talíř, ale ten si ho nevšímal. „Pana Hitlera očividně okouzlila Elisabeth Cerrutiová, kultivovaná manželka italského velvyslance, v růžových sametových šatech lemovaných sobolí kožešinou.“

Matka vždycky psala o tom, co mají lidé na sobě. Říkala, že to čtenáři pomůže, aby si je představil. Sama měla pěkné šaty, ale doba byla zlá a ona si už roky nic nového nekoupila. Dnes ráno vypadala v tmavomodrých kašmírových šatech, které byly patrně staré jako Carla, štíhlá a elegantní.

„Signora Cerrutiová, židovského původu, je zanícená fašistka a s Hitlerem si povídali dlouhé minuty. Neprosila ho, aby přestal vyvolávat nenávist k židům?“ Otec odhodil časopis s bouchnutím na stůl.

A je to tady, pomyslela si Carla.

„Uvědomuješ si, že to rozzuří nacisty,“ poznamenal.

„To doufám,“ odpověděla matka chladně. „V den, kdy je potěší, co píšu, s psaním končím.“

„Když se naštvou, jsou nebezpeční.“

V matčiných očích se zablýskl hněv. „Neopovažuj se mě poučovat, Waltře. Vím, že jsou nebezpeční – proto se stavím proti nim.“

„Jenom nevidím důvod, proč je dráždit.“

„Ty je napadáš v Reichstagu.“ Otec byl zvolen do parlamentu za sociálně demokratickou stranu.

„Účastním se rozumné debaty.“

Tohle je typické, pomyslela si Carla. Otec se chová logicky, opatrně, dodržuje zákony. Matka má styl a smysl pro humor. On se prosazuje klidnou úporností, ona šarmem a drzostí. Nikdy se spolu nedohodnou.

„Nedoháním nacisty k tomu, aby šíleli zuřivostí,“ dodal otec.

„Možná proto, že jim moc nevadíš.“

Otce její pohotová odpověď dopálila. Zvýšil hlas. „A ty si myslíš, že je poškodíš vtipkováním?“

„Já se jim vysmívám.“

„A tím nahrazuješ věcnou argumentaci.“

„Jsem přesvědčená, že potřebujeme obojí.“

Otec se rozhněval ještě víc. „Ale, Maud, copak nevidíš, že vystavuješ sebe i rodinu nebezpečí?“

„Naopak. Skutečné nebezpečí spočívá v tom, že by si z nich člověk nedělal posměch. Jaký život by měly naše děti, kdyby se z Německa stal fašistický stát?“

Z takových řečí se Carle dělalo špatně. Nesnášela hovory, že rodině něco hrozí. Život musí pořád pokračovat jako dosud. Přála by si, aby mohla věčně sedět každé ráno v kuchyni, s rodiči na opačných koncích borovicového stolu a Adou u kuchyňského pultu, zatímco bratr Erik teprve dupe po schodech dolů, jako vždycky pozdě. Proč by se mělo cokoli měnit?

Při každé snídani naslouchala politickým hovorům a myslela si, že chápe, co rodiče dělají a jak plánují vytvořit z Německa lepší zemi pro každého. Ovšem poslední dobou začali mluvit jinak. Zdálo se, že si myslí, že hrozí nějaké strašné nebezpečí, jenže Carla si neuměla dobře představit, oč jde.

„Bůh ví, že dělám, co je v mých silách, abych Hitlera a jeho lůzu zadržel.“

„A já taky. Jenže když to děláš ty, jsi přesvědčen, že je to něco rozumného.“ Matčin obličej ztvrdl roztrpčením. „A když to dělám já, tak mě obviňuješ, že ohrožuju rodinu.“

„A mám k tomu dobrý důvod,“ přikývl otec. Hádka teprve začínala, ale v tu chvíli přišel dolů Erik, přidupal po schodech jako kůň a vklopýtal do kuchyně se školní brašnou na rameni. Bylo mu třináct, o dva roky víc než Carle, a na horním rtu mu vyrážely nevzhledné černé chloupky. Když byli Carla a Erik malí, pořád si spolu hráli; ty dny však minuly, a protože Erik tolik vyrostl, předstíral, že ji považuje za hloupou a dětinskou. Ve skutečnosti byla chytřejší než on a věděla o spoustě věcí, kterým nerozuměl, třeba jako jsou měsíční cykly žen.

„Co to bylo za skladbu, jak jsi hrála nakonec?“ zeptal se matky.

Ráno je často probouzel klavír. Bylo to velké křídlo Steinway – zděděné, jako samotný dům, po otcových rodičích. Matka hrávala ráno, protože, jak říkala, po zbytek dne má moc práce a večer je už moc unavená. Dnes ráno hrála jednu Mozartovu sonátu a pak nějakou jazzovou skladbu. „Jmenuje se ‚Tiger Rag‘,“ odpověděla Erikovi. „Nechceš sýr?“

„Jazz je dekadentní,“ prohlásil Erik.

„Neplácej hlouposti.“

Ada podala Erikovi talíř se sýrem a plátky salámu a on to začal do sebe házet. Carla považovala jeho způsoby za strašné.

Otec se zatvářil přísně. „Kdo ti vykládal tyhle nesmysly?“

„Hermann Braun říkal, že jazz není hudba, že to je jen černošský rámus.“ Hermann byl Erikův nejlepší kamarád; jeho otec vstoupil do nacistické strany.

„Hermann by si to měl zkusit zahrát.“ Otec pohlédl na matku a tvář mu zjihla. Matka se na něj usmála. „Tvoje máma mě učila před mnoha lety ragtime, ale já ten rytmus nezvládl,“ pokračoval otec.

Matka se zasmála. „Bylo to, jako když učíš žirafu jezdit na kolečkových bruslích.“

Hádka skončila, uvědomila si Carla s úlevou. Začala se cítit lépe. Ulomila si kousek černého chleba a namočila ho do mléka.

Jenže teď se chtěl hádat Erik. „Černoši jsou méněcenná rasa,“ namítl vzdorně.

„O tom pochybuju,“ poznamenal otec trpělivě. „Kdyby nějaký černošský chlapec vyrůstal v hezkém domě plném knih a obrazů a chodil do drahé školy s dobrými učiteli, mohl by nakonec být chytřejší než ty.“

„To je k smíchu!“ protestoval Erik.

„To, co táta říká, není k smíchu,“ vmísila se matka. Mluvila mírně, zlost si už vybila na otci. Teď jí bylo z unaveného hlasu znát jen zklamání. „Jsi ještě hloupý a nevíš, o čem mluvíš, stejně jako to neví Hermann Braun.“

„Ale árijská rasa musí být vyšší – my vládneme světu!“

„Tvoji nacističtí kamarádi neznají dějiny,“ upozornil ho otec. „V době, kdy Němci ještě žili v jeskyních, stavěli staří Egypťané pyramidy. Ve středověku vládli světu Arabové – muslimové znali algebru, když se němečtí princové neuměli ani podepsat. S rasou to nemá nic společného.“

„S čím to tedy má něco společného?“ zeptala se zachmuřeně Carla.

Otec na ni pohlédl s láskou. „To je moc dobrá otázka a ty jsi chytrá holka, že se na to ptáš.“ Při jeho chvále zářila potěšením. „Civilizace stoupají a upadají – Číňané, Aztékové, Římani –, ale nikdo ve skutečnosti neví proč.“

„Dojezte, všichni, a oblékněte si kabáty,“ vyzvala je matka. „Už je nejvyšší čas.“

Otec vytáhl hodinky z kapsičky u vesty a pohlédl na ně se zvednutým obočím. „Ještě není pozdě.“

„Musím vzít Carlu k Franckovým,“ připomněla matka. „Dívčí škola je dneska zavřená – nějaká oprava kotelny –, a tak Carla bude u Friedy.“

Frieda Francková byla Carlina nejlepší kamarádka. Jejich matky byly také nejlepší přítelkyně. Friedina matka Monika byla v mládí zamilovaná do otce – ohromná legrace, kterou kdysi vyzradila Friedina babička, poté co vypila příliš mnoho sektu.

„Proč nemůže na Carlu dohlédnout Ada?“ zeptal se otec.

„Ada je objednaná k doktorovi.“

„Aha.“

Carla očekávala, že se otec zeptá, co Adě je, ale jen přikývl, jako by to už věděl, a vrátil hodinky do kapsy. Carla se chtěla zeptat, ale cosi jí říkalo, aby to nedělala. V duchu si poznamenala, že se se svou otázkou musí později obrátit na matku. Vzápětí na to zapomněla.

Nejprve odešel otec; oblékl si dlouhý černý plášť. Pak si Erik nasadil čepici – co nejvíc dozadu, takže mu málem padala; tohle byl nejnovější módní trend mezi jeho kamarády – a následoval otce ze dveří.

Carla s matkou pomohly Adě sklidit ze stolu. Carla Adu milovala skoro tak jako matku. Když byla malá, Ada se o ni starala celou dobu, dokud nebyla dost velká, aby mohla docházet do školy; matka totiž pořád pracovala. Ada dosud manžela neměla. Bylo jí devětadvacet a žádná krasavice to nebyla, i když měla krásný laskavý úsměv. Minulý rok v létě prožila milostný románek s policistou Paulem Huberem, ale nevydrželo jim to.

Carla s matkou stály před zrcadlem v hale a upravovaly si pokrývky hlavy. Matka si dávala na čas. Vybrala si tmavomodrý plstěný klobouk s kulatým dýnkem a úzkou krempou, jaký nosí všechny ženy; nasadila si ho však v jiném úhlu, takže vypadal elegantně. Carla si natahovala vlněnou pletenou čepici a přemýšlela, jestli někdy bude mít matčin cit pro styl. Matka se svým dlouhým krkem a bradou a lícními kostmi jako vytesanými z bílého mramoru připomínala bohyni války; vnitřně krásná, to ano, ale rozhodně žádná krasavice. Carla měla stejně černé vlasy a zelené oči, ale vypadala spíš jako hezká panenka než jako socha. Kdysi náhodou zaslechla, jak babička matce říká: „Z toho tvého ošklivého káčátka vyroste labuť, uvidíš.“ Carla pořád čekala, kdy se to stane.

Když byla matka hotová, vyšly ven. Jejich dům stál v řadě dalších vysokých pěkných domů ve čtvrti Mitte, bývalém centru města vybudovaném pro vysoké státní úředníky a armádní důstojníky, jako byl Carlin dědeček, který pracoval v nedalekých vládních budovách.

Carla s matkou jely tramvají po Unter den Linden a pak přesedly na rychlodráhu z Friedrichstrasse do stanice Zoo. Franckovi bydleli na severozápadním předměstí Schönberg.

Carla doufala, že uvidí Friedina o tři roky staršího bratra Wernera. Líbil se jí. Někdy si Carla a Frieda představovaly, že se každá vdá za bratra té druhé, budou bydlet v sousedících domech a jejich děti budou nejlepší kamarádi. Pro Friedu to byla jen hra, ale Carla to potají brala vážně. Werner byl pohledný a dospělý, ne trochu praštěný jako Erik. Figurky otce a matky spící v miniaturní manželské posteli v domě pro panenky v Carlině pokoji se jmenovaly Carla a Werner, ale to nikdo nevěděl, dokonce ani Frieda.

Frieda měla ještě jednoho bratra, sedmiletého Axela; jenže Axel se narodil s rozštěpem páteře a potřeboval trvalou lékařskou péči. Žil ve specializované nemocnici na kraji Berlína.

Matka si cestou dělala starosti. „Doufám, že to bude v pořádku,“ zamumlala spíš jen tak pro sebe, když vystupovaly.

„Samozřejmě to bude v pořádku,“ ujistila ji Carla. „Krásně si to s Friedou užijeme.“

„To jsem nemyslela. Mluvím o tom, co jsem napsala o Hitlerovi.“

„Hrozí nám nějaké nebezpečí? Táta měl pravdu?“

„Tvůj otec se obvykle nemýlí.“

„Co se nám stane, kdyby se na nás nacisti naštvali?“

Matka na ni upřela dlouhý, zvláštní pohled. „Bože můj, do jakého světa jsem tě přivedla?“ povzdechla si a pak zmlkla.

Po deseti minutách chůze dorazily k velkolepé vile v rozlehlé zahradě. Franckovi byli bohatí: Friedin otec Ludwig vlastnil továrnu na výrobu rozhlasových přijímačů. Na příjezdové cestě stála dvě auta. Velký nablýskaný černý vůz patřil panu Franckovi. Motor zarachotil a z výfuku stoupl modrý opar. Šofér Ritter v rajtkách zastrčených do vysokých bot stál s čepicí v ruce připravený otevřít dveře. Uklonil se a pozdravil. „Dobrý den, paní von Ulrich.“

Druhé auto byl malý zelený dvousic. Z domu vyšel drobný muž s šedivým vousem a nesl kožený kufřík. Když nastupoval do malého auta, dotkl se klobouku a pozdravil matku. „To by mě zajímalo, co tu doktor Rothmann dělá takhle časně ráno,“ poznamenala matka s obavami.

Brzy se to dozvěděly. Ze dveří vyšla Friedina matka Monika, vysoká žena se záplavou rusých vlasů. V bledém obličeji se jí zračila úzkost. Místo přivítání zůstala stát přímo ve dveřích, jako by jim chtěla zabránit ve vstupu. „Frieda má spalničky!“ oznámila.

„To je mi moc líto!“ odpověděla matka. „Jak jí je?“

„Mizerně. Má horečku a kašle. Ale Rothmann říkal, že to bude v pořádku. Každopádně ale musí zůstat v karanténě.“

„Samozřejmě. Tys je měla?“

„Měla – když jsem byla malá.“

„Werner taky – pamatuju se, že se strašně osypal. Ale co tvůj manžel?“

„I Ludi je v dětství prodělal.“

Obě ženy pohlédly na Carlu. Spalničky nikdy neměla. Uvědomila si, že to znamená, že s Friedou ten den strávit nemůže.

Carla byla zklamaná, ale matka úplně otřesená. „Tenhle týden je náš časopis věnován volbám – chybět nemůžu.“ Vypadala rozrušeně. Všichni dospělí tušili něco zlého ohledně všeobecných voleb, které se měly konat příští neděli. Rodiče se obávali, že nacistům se může podařit získat plnou kontrolu nad vládou. „Navíc přijede na návštěvu moje dávná přítelkyně z Londýna. Přemýšlím, jestli by se nedal Walter přesvědčit, aby si vzal den volna a pohlídal Carlu.“

„Co kdybys mu zatelefonovala?“ navrhla Monika.

Telefon doma měl jen málokdo, ale Franckovi ano, a tak Carla s matkou vešly do haly. Přístroj stál na stolečku s dlouhýma tenkýma nohama hned u dveří. Matka zvedla sluchátko a nahlásila číslo do otcovy kanceláře v Reichstagu, budově Říšského sněmu. Spojili ji a ona mu vysvětlila situaci. Chvíli naslouchala, pak se zachmuřila. „Náš časopis bude přesvědčovat sto tisíc čtenářů, aby ve volbách podpořili sociální demokracii,“ naléhala na něj. „Skutečně máš dneska na práci něco důležitějšího?“

Carla dokázala vytušit, jak tenhle spor dopadne. Otec ji moc miluje, to věděla, ale za celých jedenáct let jejího života si ji na celý den nevzal na starost ani jednou. Otcové všech jejích kamarádek byli stejní. Muži takové věci nedělali. Jenže matka občas předstírala, že nezná pravidla, podle kterých žijí ženy.

„Tak ji tedy budu muset vzít s sebou do redakce,“ ukončila matka telefonický hovor. „Bojím se pomyslet, co bude Jochmann říkat.“ Pan Jochmann byl její šéf. „Zrovna za feministu ho ovšem považovat nelze.“ Bez rozloučení zavěsila.

Carla nesnášela, když se rodiče hádali, a dneska to bylo už podruhé. Celý svět tím znejistěl. Tyhle hádky ji děsily víc než nacisté.

„Tak pojď,“ vyzvala ji matka a vykročila ke dveřím.

Ani neuvidím Wernera, pomyslela si nešťastně Carla.

V tu chvíli se v hale objevil Friedin otec, růžolící muž s černým knírkem, energický a veselý. Přívětivě matku pozdravil a ta se zastavila, aby s ním prohodila pár zdvořilostí, zatímco mu Monika pomáhala do černého svrchníku s kožešinovým límcem.

Došel k úpatí schodů. „Wernere!“ zavolal. „Jdu bez tebe!“ Nasadil si šedý plstěný klobouk a vyšel ven.

„Už běžím, už běžím!“ Werner seběhl po schodech jako tanečník. Byl vysoký jako otec a s dlouhými zrzavě plavými vlasy byl ještě hezčí. Pod paží nesl koženou brašnu, zřejmě plnou knih; ve druhé držel brusle a hokejku. Navzdory spěchu se zastavil. „Dobré ráno, paní von Ulrich,“ pozdravil zdvořile. Pak pokračoval neformálněji. „Ahoj, Carlo. Sestra má spalničky.“

Carla cítila, že se červená, i když k tomu neměla žádný důvod. „Já vím,“ hlesla. Snažila se vymyslet něco vtipného a zábavného, ale nic ji nenapadlo. „Já je ještě neměla, tak k ní nemůžu.“

„Já je měl, když jsem byl malej,“ informoval ji, jako by to bylo už tak dávno. „Musím padat,“ dodal omluvně.

Carla ho nechtěla tak rychle ztratit z očí. Šla za ním ven. Ritter přidržoval zadní dveře otevřené. „Co je to za auto?“ zeptala se Carla. Kluci se v autech vždycky vyznali.

„Mercedes-Benz W10 limuzína.“

„Vypadá pohodlně.“ Zachytila matčin pohled, napůl překvapený, napůl pobavený.

„Nechcete někam odvézt?“ zeptal se Werner.

„To by bylo prima.“

„Zeptám se táty.“ Werner strčil hlavu do auta a něco říkal.

Carla zaslechla odpověď pana Francka. „Dobrá, ale honem!“

Otočila se k matce. „Můžeme jet autem!“

Matka váhala jen okamžik. Neměla ráda politické postoje pana Francka – dával peníze nacistům –, za chladného rána ale nehodlala odmítnout svezení v teplém autě. „Je to od tebe moc laskavé, Ludwigu,“ usmála se.

Nastoupily. Vzadu bylo místo pro čtyři. Auto se hladce rozjelo. „Předpokládám, že jedeš na Kochstrasse?“ prohodil pan Franck. Na této ulici ve čtvrti Kreuzberg měla svá sídla četná vydavatelství novin a knižní nakladatelství.

„Prosím, nezajížděj si. Leipzigerstrasse stačí.“

„S radostí tě odvezu až za dveře – ale nejspíš nechceš, aby tě tvoji levicoví přátelé viděli, jak vystupuješ z auta nadutého boháče.“ Bylo to řečeno trochu žertem, ale trochu ostřejším tónem.

Matka ho obdařila okouzlujícím úsměvem. „Ty nejsi nadutý, Ludi – jen trošku buclatý.“ Poplácala ho po přední části kabátu.

Zasmál se. „Koledoval jsem si o to.“ Napětí povolilo. Pan Franck zvedl mluvítko a dal Ritterovi pokyny.

Carla byla nadšená, že je v autě s Wernerem, a chtěla toho co nejvíc využít k popovídání si s ním, jen nevěděla, o čem má mluvit. Nejvíc ze všeho chtěla říct: „Když jsi starší, myslíš, že by ses mohl oženit s černovlasou a zelenookou dívkou asi o tři roky mladší, než jsi ty – a chytrou?“ Nakonec ukázala na brusle a zeptala se: „Máš dneska zápas?“

„Ne, jen trénink po škole.“

„Na jakém postavení hraješ?“

„Pravé křídlo.“

„Není to dost nebezpečný sport?“

„Není, když jsi rychlá.“

„Musíš být dobrý bruslař.“

„Docela to ujde,“ odpověděl skromně.

Carla znovu přistihla matku, jak ji pozoruje se záhadným úsměvem. Nevytušila, co Carla cítí k Wernerovi? Carla si uvědomila, že se znovu začíná červenat.

Pak auto zastavilo před školou a Werner vystoupil. „Na shledanou!“ rozloučil se a proběhl bránou do dvora.

Ritter pokračoval po jižním břehu kanálu Landwehr. Carla se dívala na nákladní říční čluny převážející zasněžené hromady uhlí, které vypadaly jako hory. Byla zklamaná. Zařídila si možnost, jak strávit s Wernerem víc času tím, že naznačila, že by se ráda nechala svézt autem, a pak ten čas promrhala řečmi o hokeji.

O čem by si s ním ráda povídala? Sama nevěděla.

„Četl jsem tvou rubriku v Demokratu.“

„Doufám, že se ti líbila.“

„Mrzelo mě, že píšeš neuctivě o našem kancléři.“

„Myslíš, že by novináři měli psát o politicích s úctou?“ odpověděla matka vesele. „To je radikální názor. Pak by nacistický tisk musel psát zdvořile o mém manželovi! To by se jim nelíbilo.“

„Samozřejmě ne o všech politicích,“ odpověděl podrážděně Franck.

Projeli rušnou křižovatkou na Potsdamer Platz. Auta a tramvaje soupeřily s koňskými potahy a chodci v chaotické vřavě.

„Není lepší, aby tisk mohl kritizovat každého stejně?“ nadhodila matka.

„Báječný nápad,“ přikývl. „Jenže vy socialisti žijete v nereálném světě. My praktičtí lidé víme, že Německo nemůže žít z idejí. Lidé musejí mít chleba, boty a uhlí.“

„Plně souhlasím,“ přitakala matka. „Mně samotné by se hodilo trochu víc uhlí. Ale chci, aby Carla a Erik vyrůstali jako občané svobodné země.“

„Přeceňuješ svobodu. Ta člověka šťastným neudělá. Lidi dávají přednost vedení. Já chci, aby Werner a Frieda i chudák Axel žili jednou v zemi, která je hrdá, disciplinovaná a jednotná.“

„A k tomu, aby byla jednotná, potřebujete mladé gaunery v hnědých košilích, kteří mlátí staré židovské kramáře?“

„Politika je drsná. S tím nic nenaděláme.“

„Naopak. Ty a já jsme vůdci, Ludwigu, i když každý svým způsobem. Zodpovídáme za to, aby politika byla méně hrubá – čestnější, rozumnější, méně násilná. Kdybychom na tuto zodpovědnost rezignovali, neplnili bychom svou vlasteneckou povinnost.“

Pan Franck se naježil.

Carla toho o mužích moc nevěděla, ale uvědomovala si, že nemají rádi, když je ženy poučují o jejich povinnostech. Matka dneska ráno určitě zapomněla otevřít přívod osobního šarmu. Ovšem napružení byli všichni. Nadcházející volby držely v napětí každého.

Auto dorazilo na Leipziger Platz. „Kde ti můžu zastavit?“ zeptal se chladně pan Franck.

„Hned tady, to bude prima,“ odpověděla matka.

Franck poklepal na skleněnou přepážku. Ritter zabrzdil a spěchal otevřít dveře.

„Doufám, že se Friedě brzy udělá líp.“

„Děkuju.“

Vystoupily a Ritter zavřel dveře.

Do redakce to bylo odtud ještě několik minut pěšky, ale matka už očividně nechtěla v autě zůstat. Carla doufala, že se matka nebude s panem Franckem pořád hádat. Mohla by pak mít problém, když by se chtěla vídat s Friedou a Wernerem. To by nesnesla.

Nasadily ostré tempo. „Prosím tě, snaž se v redakci chovat hezky,“ nabádala ji matka. Náznak upřímné prosby Carlu dojal; zastyděla se, že matce přidělává starosti. Rozhodla se, že se bude chovat dokonale.

Cestou se matka pozdravila s několika lidmi: svůj sloupek už psala, co si Carla pamatuje, a mezi novináři byla známá. Všichni ji nazývali anglicky „lady Maud“.

Nedaleko budovy, ve které se nacházela redakce Demokrata, zahlédly někoho známého: seržanta Schwaba. Bojoval s otcem za světové války a pořád nosil po vojensku nemilosrdně sestřižené vlasy. Po válce pracoval jako zahradník, nejprve u Carlina dědečka a později u otce; jenže ukradl peníze z matčiny peněženky a otec ho vyhodil. Teď měl na sobě ošklivou vojenskou uniformu hnědokošiláčů – členů nacistických úderných oddílů SA; nebyli to vojáci, ale nacisté, kteří dostali pravomoc pomocných policistů.

„Dobrý ráno, paní von Ulrich!“ zvolal Schwab hlasitě, jako by se vůbec nestyděl, že je zloděj. Ani se nedotkl čepice.

Matka chladně přikývla a prošla kolem něj. „To by mě zajímalo, co tu dělá,“ zamumlala znepokojeně, když vcházely dovnitř.

Časopis zabíral první poschodí moderní kancelářské budovy. Carla věděla, že dítě tu nebude vítané, a doufala, že dojdou do matčiny kanceláře, aniž je někdo uvidí. Jenže na schodech potkaly pana Jochmanna. Byl to podsaditý muž s tlustými brýlemi. „Co je tohle?“ zabručel s cigaretou v ústech. „My tu teď máme mateřskou školku?“

Matka na jeho hrubost nereagovala. „Přemýšlela jsem o tom, co jste onehdy říkal,“ prohodila. „Jak si mladí představují, že novinařina je úchvatné povolání, a vůbec nechápou, kolik to vyžaduje těžké dřiny.“

Zachmuřil se. „To jsem říkal? No, rozhodně to je pravda.“

„Tak jsem přivedla dceru, aby na vlastní oči viděla, jak to ve skutečnosti vypadá. Myslím, že to bude dobré pro její vzdělání, zvlášť jestli se jednou bude živit psaním. O návštěvě udělá ve třídě referát. Byla jsem si jistá, že budete souhlasit.“

Matka si to všechno právě vymýšlí, ale zní to přesvědčivě, pomyslela si Carla. Málem tomu sama uvěřila. Přívod šarmu byl konečně otevřen.

„Nepřijede vám dneska nějaká důležitá návštěva z Londýna?“ vzpomněl si Jochmann.

„Ano, Ethel Leckwithová, ale to je dávná přítelkyně – znala Carlu jako miminko.“

Jochmann se trochu uklidnil. „Hmmm. Takže za pět minut máme redakční poradu, jen co si skočím pro cigarety.“

„Carla vám je přinese.“ Matka se obrátila k ní. „O tři domy dál je trafika. Pan Jochmann má rád značku Roth-Händle.“

„Hm, to mi ušetří cestu.“ Jochmann podal Carle jednomarkovou minci.

„Až se vrátíš,“ řekla jí matka, „najdeš mě nahoře, hned vedle požárního hlásiče.“ Odvrátila se a uchopila Jochmanna důvěrně za paži. „Myslím, že naše poslední vydání bylo snad zatím vůbec nejlepší,“ poznamenala cestou do schodů.

Carla vyběhla na ulici. Matka použila svou typickou směs drzosti a flirtu, a tak jí to prošlo. „My ženy musíme nasadit všechny zbraně, které máme,“ říkávala někdy. Když se nad tím Carla zamyslela, uvědomila si, že k tomu, aby z pana Francka vymámila svezení autem, použila matčinu taktiku. Třeba je nakonec jako matka. Proto se možná na ni matka tak podivně usmívala: viděla sebe samu před třiceti lety.

V krámě byla fronta. Jako by si kupovala zásoby kuřiva na dnešní den polovina berlínských novinářů. Nakonec Carla dostala balíček Roth-Händle a vrátila se do budovy Demokrata. Požární hlásič našla snadno – byla to velká páka upevněná na stěně –, ale matka v kanceláři nebyla. Bezpochyby odešla na tu redakční poradu.

Carla se vydala po chodbě. Všechny dveře byly otevřené a většina místností zela prázdnotou, až na pár žen, patrně písařek a sekretářek. V zadní části budovy se za rohem objevily zavřené dveře označené „Zasedací místnost“. Carla zaslechla zvýšené mužské hlasy. Zaklepala na dveře, ale nic se neozvalo. Zaváhala, pak stiskla kliku a vešla dovnitř.

Místnost byla plná tabákového kouře. Kolem dlouhého stolu sedělo osm nebo deset lidí. Matka byla mezi přítomnými jediná žena. Když Carla zamířila k čelu stolu, aby podala Jochmannovi cigarety a vrátila drobné, všichni překvapeně zmlkli. Ticho v ní vyvolalo pocit, že snad vcházet dovnitř neměla.

Jenže Jochmann jí jen poděkoval.

„Prosím, pane,“ odpověděla a z nějakého důvodu se maličko uklonila.

Muži se zasmáli. „Nová asistentka, Jochmanne?“ zažertoval jeden. Pak už jí bylo jasné, že je všechno v pořádku.

Rychle odešla a vrátila se do matčiny kanceláře. Kabát si nesvlékla – byla tu zima. Rozhlédla se kolem sebe. Na stole stál telefon, psací stroj a ležely tu štosy papíru a kopíráků.

Vedle telefonu uviděla zarámovanou fotografii zachycující Carlu a Erika s otcem. Snímek byl pořízen před několika lety za jednoho slunečného dne na pláži jezera Wannsee, pětadvacet kilometrů od centra Berlína. Otec měl na sobě šortky. Všichni se smáli. Bylo to ještě předtím, než Erik začal předstírat, že je drsný a vážný muž.

Jediná další fotografie visela na stěně a ukazovala matku s hrdinou sociálně demokratické strany Friedrichem Ebertem, který byl po válce prvním německým prezidentem. Tenhle snímek pocházel z doby asi před deseti lety. Carla se usmála při pohledu na matčiny neforemné šaty s nízkým pasem a na její chlapecký sestřih: v té době to musela být velká móda.

Na polici s knihami ležely adresáře, telefonní seznamy, několik cizojazyčných slovníků a atlasů, ale nic ke čtení. V zásuvce psacího stolu našla tužky, několikery nové společenské rukavičky, ještě zabalené v hedvábném papíru, balíček hygienických vložek a zápisník se jmény a telefonními čísly.

Carla nastavila na stolním kalendáři dnešní datum, pondělí 27. února 1933. Pak vložila do psacího stroje list papíru. Napsala své celé jméno: Heike Carla von Ulrich. Když jí bylo pět roků, oznámila, že se jí jméno Heike nelíbí, a chtěla, aby všichni používali její druhé jméno; k jejímu překvapení jí rodina vyhověla.

Každá klávesa stroje zvedla kovové táhlo, udeřila přes inkoustovou pásku na papír a vytiskla písmeno. Když Carla nešťastnou náhodou stiskla dvě klávesy najednou, typové páky se zasekly. Pokoušela se je uvolnit, ale nešlo to. Stisknutí další klávesy také nepomohlo: teď tu byly tři zaseklé typové páky. Zaúpěla: tak tohle je malér.

Hluk z ulice odvedl její pozornost. Přistoupila k oknu. Středem ulice pochodoval tucet hnědokošiláčů a vykřikoval hesla: „Smrt židům! Židi do pekla!“ Carla nechápala, proč se tolik zlobí na židy, kteří vypadají úplně stejně jako kdokoli jiný, jen mají jiné náboženství. Polekalo ji, když spatřila v čele jednotky seržanta Schwaba. Když ho otec vyhodil, bylo jí ho líto, protože věděla, že bude těžko hledat jinou práci. V Německu sháněly práci miliony lidí: otec říkal, že je krize. Ale matka se zlobila: „Jak můžeme mít v domě člověka, který krade?“

Jejich pokřik se změnil. „Pryč s židovským tiskem!“ skandovali. Jeden z nich něčím hodil a na dveřích celostátních novin se rozprskla shnilá zelenina. Pak se ke Carlině hrůze obrátili k budově, ve které se nacházela.

Odstoupila od okna a vykukovala podél okraje okenního rámu; doufala, že ji nezahlédnou. Zastavili se před budovou, stále skandovali. Jeden hodil kámen. Zasáhl Carlino okno, nerozbil ho, ale ona přesto maličko vykřikla strachy. Chvilku poté vešla do kanceláře jedna z písařek, mladá žena s červeným baretem. „Co se děje?“ zeptala se a pak vyhlédla z okna. „Ach, sakra.“

Hnědé košile vstoupily do budovy a Carla zaslechla dupot vysokých bot na schodech. Vyděsila se: co tu chtějí?

Do matčiny kanceláře vešel seržant Schwab. Spatřil dvě ženy a zaváhal; pak zřejmě dostal kuráž. Popadl psací stroj a prohodil ho zavřeným oknem. Carla a písařka vykřikly.

Chodbou procházely další hnědé košile a vykřikovaly hesla.

Schwab sevřel písařce paži a zasyčel: „Tak, miláčku, kdepak máme trezor?“

„V místnosti s archivem!“ odpověděla vyděšeně.

„Ukaž mi to.“

„Ano, cokoli!“

Odvedl ji z kanceláře.

Carla se rozplakala, ale pak přestala.

Napadlo ji, aby se schovala pod stůl, ale váhala. Nechtěla jim ukázat, jaký má strach. Cosi v jejím nitru ji nutilo, aby jim vzdorovala.

Co má dělat? Rozhodla se varovat matku.

Šla ke dveřím a rozhlédla se chodbou. Hnědé košile vcházely do kanceláří a vycházely z nich, ale až úplně na konec ještě nedorazily. Carla nevěděla, jestli lidé v zasedací místnosti mohli ten povyk slyšet. Rozběhla se po chodbě co nejrychleji, ale zastavil ji hlasitý výkřik. Nakoukla do jedné místnosti a spatřila Schwaba, jak třese písařkou s červeným baretem a řve: „Kde je klíč?“

„Nevím, přísahám, že mluvím pravdu!“ naříkala písařka.

Carlu to rozhořčilo. Schwab nemá právo s tou ženou takhle jednat. „Nechte ji, Schwabe, vy zloději!“ zakřičela.

Schwab na ni pohlédl s nenávistí v očích, a Carla rázem dostala strach desetkrát větší. Pak se jeho pohled posunul na kohosi za jejími zády. „Odkliďte tu zatracenou holku z cesty,“ přikázal.

Někdo ji zezadu zvedl. „Nejsi malá židovka?“ pronesl mužský hlas. „Vypadáš tak s těma černejma pačesama.“

To ji zděsilo. „Já nejsem židovka!“ vykřikla.

Hnědokošiláč ji odnesl chodbou zpátky a strčil ji do matčiny kanceláře. Klopýtla a padla na podlahu. „Zůstaň tady,“ zavrčel a šel pryč.

Carla se zvedla. Nic se jí nestalo. Chodba teď byla plná hnědých košil a ona se k matce nemohla dostat. Ale musí přece přivolat pomoc.

Vykoukla ven z rozbitého okna. Na ulici se shromažďoval houf lidí. Mezi přihlížejícími stáli dva policisté a bavili se. Carla na ně zavolala: „Pomoc! Policie, pomoc!“

Uviděli ji a rozchechtali se.

To ji rozzuřilo a díky vzteku nepociťovala takový strach. Znovu se podívala na chodbu. Pohled jí padl na požární hlásič na stěně. Natáhla se a sevřela rukojeť.

Zaváhala. Poplašné zařízení se nemá používat, pokud není požár, a cedulka na stěně varovala před ošklivými pokutami.

Přesto za páku zatáhla.

Chvíli se nic nedělo. Možná ten mechanismus nefunguje.

Pak se ozval hlasitý, pronikavý zvuk sirény, který stoupal a klesal a zaplnil rázem celou budovu.

Téměř okamžitě se na opačném konci chodby objevili lidé ze zasedací místnosti. Jochmann byl první. „Co se k čertu děje?“ zahulákal hněvivě, až přehlušil houkání sirény.

„Tenhle židobolševickej plátek urazil našeho vůdce a my ho zavíráme.“

„Vypadněte z mojí pracovny!“

Hnědokošiláč ho ignoroval a vešel do vedlejší místnosti. O chvíli později se ozval ženský křik a rachot; zdálo se, že někdo převrhl kovový stůl.

Jochmann se obrátil k jednomu ze zaměstnanců. „Schneidere – zavolejte okamžitě policii!“

Carla věděla, že to nebude k ničemu. Policisté tu už jsou a nedělají nic.

Matka se protlačila houfem lidí a rozběhla se chodbou. „Nestalo se ti nic?“ křičela. Sevřela Carlu do náručí.

Carla nechtěla, aby ji konejšila jako dítě. „Nic mi není, neboj se,“ zavrtěla hlavou a matku odstrčila.

Matka se rozhlédla. „Psací stroj!“

„Vyhodili ho z okna.“ Carla si uvědomila, že jí teď kvůli zaseklému mechanismu žádný malér nehrozí.

„Musíme se odtud dostat.“ Matka sebrala ze stolu fotografii, popadla Carlu za ruku a spěchaly z kanceláře.

Když běžely po schodech dolů, nikdo se je nepokusil zastavit. Před sebou spatřily dobře stavěného mladého muže – byl to nejspíš jeden z reportérů –, jak drží jednoho hnědokošiláče v chvatu za hlavu a vleče ho z budovy. Carla s matkou následovaly dvojici ven. Za nimi přibíhala další hnědá košile.

Reportér oslovil dva policisty, ke kterým hnědokošiláče dovlekl. „Zatkněte toho muže,“ požádal je. „Přistihl jsem ho, jak v redakci krade. V kapse mu najdete plechovku s ukradenou kávou.“

„Pusťte ho, prosím,“ vyzval ho starší z policistů.

Reportér hnědou košili zdráhavě pustil.

Druhý hnědokošiláč se postavil vedle svého kolegy.

„Jak se jmenujete, pane?“ zeptal se policista reportéra.

„Jsem Rudolph Schmidt, hlavní parlamentní dopisovatel týdeníku Demokrat.“

„Rudolphe Schmidte, zatýkám vás za napadení policisty.“

„Nebuďte směšný. Chytil jsem ho při krádeži!“

Policista kývl na oba hnědokošiláče. „Odveďte ho na stanici.“

Popadli Schmidta za paže. Zdálo se, že se bude bránit, ale pak si to rozmyslel. „Každý detail tohoto incidentu se objeví v příštím vydání našeho týdeníku!“ varoval.

„Žádný další vydání nebude,“ ujistil ho policista. „Odveďte ho.“

Dorazil hasičský vůz a z něj vyskákal tucet hasičů. Jejich velitel stroze promluvil k policistům. „Potřebujeme tu budovu vyklidit,“ oznámil.

„Vraťte se na hasičskou stanici, žádný požár tu není,“ řekl jim starší z policistů. „Jsou tu jen příslušníci SA a zavírají komunistický časopis.“

„To mě nezajímá,“ odpověděl hasič. „Ozval se alarm a naším prvním úkolem je dostat všechny ven, i příslušníky SA. Obejdeme se bez vaší pomoci.“ Zavedl své muže dovnitř.

„Ach, ne!“ vydechla matka. Carla se otočila a viděla, jak matka zírá na svůj psací stroj, který ležel na chodníku, kam dopadl. Kovový rám se odlomil a odhalil spoje mezi klávesami a typovými pákami. Klávesnice byla deformovaná, válec na jednom konci trčel do prázdna a zvoneček ohlašující konec řádky ležel smutně vedle. Psací stroj nebyl drahocenný předmět, ale zdálo se, že matce je do pláče.

Hnědokošiláči a zaměstnanci časopisu vycházeli z budovy, odkud je vyháněli hasiči. Seržant Schwab se vzpíral a vztekle křičel: „Žádnej požár není!“ Hasiči ho jen postrkovali dál.

Ven vyšel i Jochmann. „Neměli čas napáchat velké škody – hasiči je zarazili. Ten, kdo spustil požární hlásič, nám prokázal velkou službu!“ prohodil k matce.

Carla měla strach, že dostane vynadáno, že způsobila falešný poplach. Teď si uvědomila, že udělala přesně to, co se mělo udělat.

Vzala matku za ruku. To jako by matku vytrhlo z chvilkového záchvatu smutku. Otřela si oči rukávem – bylo to nezvyklé a svědčilo to o tom, jak moc je otřesená: kdyby to udělala Carla, dostalo by se jí napomenutí, že má použít kapesník. „Co teď budeme dělat?“ Tohle matka nikdy neříkala – vždycky věděla co dál.

Carla si povšimla, že nedaleko stojí dva lidé. Byla to žena asi stejně stará jako matka, velmi hezká a vyzařovala z ní autorita; Carle byla povědomá, ale nedovedla ji zařadit. Vedle ní stál muž natolik mladý, že mohl být její syn. Byl štíhlý a ne moc vysoký, ale vypadal jako filmová hvězda. Měl pohledný obličej, málem až krásný, jen nos měl poněkud rozpláclý, deformovaný. Oba nově příchozí vypadali otřeseně a mladík byl bledý hněvem.

První se ozvala žena, promluvila anglicky. „Ahoj, Maud,“ pozdravila; hlas byl Carle vzdáleně povědomý. „Copak ty mě nepoznáváš?“ pokračovala. „Jsem Eth Leckwithová a tohle je Lloyd.“

{ II }

Lloyd Williams objevil v Berlíně boxerský klub, kde mohl za pár pencí hodinu trénovat. Nacházel se v dělnické čtvrti zvané Wedding, severně od městského centra. Cvičil s kužely a medicinbalem, skákal přes švihadlo, bušil do boxovacího pytle a pak si nasadil přílbu a dal si pět kol v ringu. Klubový trenér mu našel sparingpartnera, stejně starého a stejně velkého Němce – Lloyd byl boxer velterové váhy. Německý chlapec měl pěkný rychlý úder, který se dostavoval zcela nečekaně, a Lloyd to párkrát schytal, dokud se mu nepodařilo soupeře složit levým hákem.

Lloyd vyrostl v drsné čtvrti, v londýnském East Endu. Když mu bylo dvanáct, trpěl ve škole šikanou. „Mně se stalo totéž,“ řekl mu tehdy nevlastní otec Bernie Leckwith. „Nejchytřejší kluk ve škole, a zasedne si na tebe třídní grázl.“ Táta je žid – jeho matka mluvila jenom jidiš. Vzal Lloyda do aldgateského boxerského klubu. Ethel byla proti, ale Bernie nepovolil, což bylo něco, co se nestávalo často.

Lloyd se naučil rychle pohybovat a rozdávat tvrdé údery, a šikanování přestalo. Dopracoval se také k přeraženému nosu, takže už nevypadal tak moc jako hezký kluk. A objevil v sobě talent. Měl rychlé reflexy a bojovnost, které mu v ringu pomáhaly vyhrávat. Trenér byl zklamaný, že Lloyd chce jít studovat na Cambridgeskou univerzitu, a nikoli nastoupit dráhu profesionálního boxera.

Osprchoval se, vzal si na sebe znovu oblek, pak šel do dělnické hospody, dal si jedno točené pivo a začal psát nevlastní sestře Millii dopis o incidentu s hnědými košilemi. Millie mu záviděla, že může jet s matkou na tu cestu, a Lloyd jí slíbil, že jí bude často psát.

Dnešní ranní šarvátka Lloydem otřásla. Politiku vnímal jako součást každodenního života: matka byla členkou parlamentu, otec městským radním v Londýně a on sám předsedal londýnské odbočce labouristické Ligy mládeže. Jenže politika byla vždycky jen předmětem debatování a hlasování – až do dnešního dne. Ještě nikdy neviděl, aby uniformovaní zločinci vyrabovali nějakou redakci, zatímco policie s úsměvem přihlíží. Tohle byla politika bez rukaviček a jeho to šokovalo.

„Mohlo by se tohle stát v Londýně, Millie?“ psal. Instinktivně si nejprve pomyslel, že ne. Ale Hitler měl mezi britskými průmyslníky a majiteli novin obdivovatele. Před pouhými pár měsíci ničemný člen parlamentu sir Oswald Mosley založil Britskou unii fašistů. Podobně jako nacisté i oni se rádi naparovali v uniformách vojenského stylu. Co přijde příště?

Dopsal dopis a složil ho, pak se vrátil rychlodráhou do centra města. Měli se s matkou sejít na večeři s Walterem a Maud von Ulrich. Lloyd slýchal o Maud celý život. Maud a jeho matka byly velice zvláštní přítelkyně: Ethel zahájila svůj pracovní život jako služebná v okázalém domě, který patřil rodině Maud. Později společně působily jako sufražetky, zejména usilovaly o dosažení volebního práva žen. Za války vydávaly feministický list Vojákova manželka. Potom se pohádaly kvůli politické taktice a navzájem se odcizily.

Lloyd si živě pamatoval londýnskou návštěvu rodiny von Ulrichových v roce 1925. Bylo mu tenkrát deset, dost na to, aby se styděl, že neumí ani slovo německy, zatímco pětiletý Erik a tříletá Carla byli bilingvní. Tehdy Ethel a Maud svůj spor urovnaly.

Zamířil k restauraci nazvané Bistro Robert. Interiér byl zařízen ve stylu art deco: nemilosrdně pravoúhlé židle a stoly a zdobné kovové stojací lampy se stínidly z barevného skla; Lloydovi se však zalíbily škrobené bílé ubrousky stojící v pozoru vedle talířů.

Ostatní tři už tu byli. Obě ženy jsou úžasné, uvědomil si, když přicházel ke stolu: klidné a vyrovnané, dobře oblečené, přitažlivé a sebejisté. Hosté u okolních stolů na ně vrhali obdivné pohledy. Lloyda napadlo, kolik smyslu pro módní oblékání matka asi pochytila od aristokratické přítelkyně.

Když si objednali, Ethel vysvětlila Maud a Wernerovi smysl své cesty. „V roce 1931 jsem ztratila křeslo v parlamentu,“ řekla jim. „Doufám, že ho při příštích volbách zase získám, ale mezitím si musím vydělávat na živobytí. Naštěstí jsi mě naučila novinařinu, Maud.“

„Moc jsem tě neučila,“ usmála se Maud. „Měla jsi přirozený talent.“

„Píšu sérii článků o nacistech pro News Chronicle a mám smlouvu na knihu pro vydavatele, který se jmenuje Victor Gollancz. Llyoda jsem vzala s sebou jako tlumočníka – studuje francouzštinu a němčinu.“

Lloyd si povšiml jejího hrdého úsměvu a měl pocit, že si to nezaslouží. „Moje tlumočnické schopnosti ještě žádným pořádným testem neprošly,“ poznamenal. „Zatím jsme se setkali většinou s lidmi, jako jste vy, kteří mluví perfektně anglicky.“

Lloyd si objednal smažený telecí řízek, pokrm, jaký v Anglii nikdy neviděl. Zjistil, že je skvělý. Při jídle se ho Walter zeptal: „Neměl bys být ve škole?“

„Máma myslí, že se takhle naučím německy víc, a ve škole s tím souhlasili.“

„Co kdybys chvíli pracoval u mě v Reichstagu? Obávám se, že je to neplacené, ale mluvil bys německy celý den.“

Lloyd byl nadšený. „Strašně rád. To je úžasná příležitost!“

„Pokud tě Ethel může postrádat,“ dodal Walter.

Usmála se. „Možná bych ho mohla tu a tam – v případě potřeby – dostat zpátky?“

„Samozřejmě.“

Ethel se natáhla přes stůl a dotkla se Walterovy ruky. Bylo to důvěrné gesto a Lloyd si uvědomil, že pouto mezi těmi třemi je velmi těsné. „Jsi moc hodný, Waltře,“ poděkovala.

„To nestojí za řeč. Šikovný mladý asistent, který rozumí politice, se mi vždycky hodí.“

„Nejsem si jistá, jestli politice ještě rozumím já,“ zapochybovala Ethel. „Co se to proboha tady v Německu děje?“

„V polovině dvacátých let jsme si vedli dobře,“ odpověděla Maud. „Měli jsme demokratickou vládu a hospodářství šlo nahoru. Jenže krach na Wall Street v devětadvacátém roce všechno zničil. Teď jsme v hluboké hospodářské krizi.“ Hlas se jí chvěl nějakou emocí, která se zřejmě blížila zármutku. „Dneska vidíš sto mužů, jak stojí ve frontě na jedno inzerované místo. Já se jim dívám do obličeje. Jsou zoufalí. Nevědí, jak nakrmí děti. Pak jim nacisti nabídnou naději a oni si kladou otázku: Co můžu ztratit?“

Walter vypadal, jako když si myslí, že Maud možná přehání. „Dobrá zpráva je,“ prohodil veselejším tónem, „že se Hitlerovi nepodařilo získat většinu Němců. V posledních volbách dostali nacisti třicet procent hlasů. Nicméně byli nejsilnější stranou; ale Hitler naštěstí vede jen menšinovou vládu.“

„Proto požadoval další volby,“ vmísila se Maud. „Potřebuje nadpoloviční většinu, aby mohl v Německu nastolit brutální diktaturu, jak si přeje.“

„Získá tu požadovanou většinu?“ zeptala se Ethel.

„Nezíská,“ odpověděl Walter.

„Získá,“ odpověděla Maud.

„Nevěřím, že by Němci někdy skutečně hlasovali pro diktaturu,“ namítl Walter.

„Ale to nebudou férové volby,“ rozhněvala se Maud. „Jen se podívej, co se dneska stalo našemu časopisu. Každý, kdo kritizuje nacisty, se ocitá v nebezpečí. A jejich propaganda se mezitím šíří všude.“

„Zdá se, že jim nikdo nevzdoruje!“ upozornil Lloyd. Litoval, že nedorazil k redakci časopisu Demokrat dneska ráno o pár minut dřív, aby si to vyřídil aspoň s několika hnědými košilemi. Přistihl se, že zatíná pěst, a přinutil se ruku uvolnit. Pobouření ho však neopouštělo. „Proč stoupenci levice nenapadnou redakce nacistických časopisů? Proč jim neoplatí stejnou mincí?“

„Nemůžeme na násilí odpovídat násilím!“ zvolala Maud důrazně. „Hitler hledá výmluvu, aby mohl tvrdě zakročit – vyhlásit výjimečný stav, zrušit občanská práva a uvrhnout protivníky do vězení.“ Její hlas teď zněl prosebně. „Musíme se vyvarovat všeho, co by mu poskytlo záminku – ať je to pro nás sebetěžší.“

Dojedli. Restaurace se začala vyprazdňovat. Když jim přinesli kávu, přisedl si k nim majitel restaurace, Walterův vzdálený bratranec Robert von Ulrich, a šéfkuchař Jörg. Robert před válkou pracoval jako diplomat na rakouském velvyslanectví v Londýně, zatímco Walter dělal totéž na tamějším německém velvyslanectví – a zamiloval se do Maud.

Robert se Walterovi podobal, ale byl oblečen až příliš puntičkářsky – měl zlatou jehlici v kravatě, ozdobný řetízek k hodinkám a dozadu ulízané vlasy. Jörg byl mladší blonďák s jemnými rysy a veselým úsměvem. Seznámili se jako váleční zajatci v Rusku a nyní spolu žili v bytě nad restaurací.

Vzpomínali na svatbu Waltera a Maud, která se konala za velkého utajení v předvečer vypuknutí války. Nebyli na ní žádní hosté, jen ženichův svědek Robert a nevěstina svědkyně Ethel. „V hotelu jsme si dali šampaňské,“ připomněla Ethel, „a pak jsem taktně navrhla, že Robert a já odejdeme, a Walter –“ Potlačila záchvat smíchu. „Walter řekl: ‚Ach, předpokládal jsem, že se společně navečeříme!‘“

Maud se pousmála. „Umíte si představit, jak mě tím potěšil!“

Lloyd koukal do šálku s kávou, cítil se trapně. Ve svých osmnácti byl panic a žerty o líbánkách mu nebyly příjemné.

„Ozve se ti Fitz někdy?“ zeptala se Ethel vážnějším tónem Maud.

Lloyd věděl, že tajná svatba způsobila strašlivou roztržku mezi Maud a jejím bratrem hrabětem Fitzherbertem. Fitz se sestry zřekl, protože za ním jako za hlavou rodiny nešla a nepožádala ho o svolení ke sňatku.

Maud smutně zavrtěla hlavou. „Napsala jsem mu tehdy, když jsme jeli do Londýna, ale nechtěl se se mnou ani setkat. Ranila jsem jeho hrdost, když jsem si vzala Waltera, aniž jsem mu to řekla. Obávám se, že bratr je člověk, který neodpouští.“

Ethel zaplatila účet. Pokud jste měli cizí měnu, bylo v Německu všechno levné. Už se zvedali k odchodu, když k jejich stolu přistoupil neznámý muž a bez pozvání si přisunul židli. Byl to hřmotný chlap s knírkem uprostřed kulatého obličeje.

Na sobě měl uniformu SA.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“ zeptal se chladně Robert.

„Jsem kriminální komisař Thomas Macke.“ Chytil kolemjdoucího číšníka za paži a požádal: „Přineste mi kávu.“

Číšník pohlédl tázavě na Roberta; ten přikývl.

„Pracuju v politickém oddělení pruské policie,“ pokračoval Macke. „Mám na starosti berlínskou sekci výzvědné služby.“

Lloyd matce tiše tlumočil jeho slova.

„Nicméně,“ zvedl Macke obočí, „chci mluvit s majitelem restaurace v soukromé záležitosti.“

„Kde jste pracoval před měsícem?“ zeptal se Robert.

Neočekávaná otázka Mackeho poplašila, a on okamžitě odpověděl. „Na policejní stanici v Kreuzbergu.“

„A co jste tam dělal?“

„Měl jsem na starosti registraturu. Proč se ptáte?“

Robert přikývl, jako by něco takového očekával. „Takže jste z policejního archiváře přešel na místo šéfa berlínské sekce výzvědné služby.“ Obrátil se k Ethel. „Když se Hitler koncem ledna stal kancléřem, jeho pochop Hermann Göring převzal úlohu pruského ministra vnitra – který má pod sebou největší policejní síly na světě. Od té doby Göring vyhazuje policisty ve velkém a nahrazuje je nacisty.“ Otočil se zpátky k Mackemu a sarkasticky poznamenal: „Ovšem v případě našeho neočekávaného hosta jsem si jist, že k povýšení došlo čistě za zásluhy.“

Macke zrudl, ale ovládl se. „Jak jsem říkal, chci mluvit s majitelem o něčem soukromém.“

„Navštivte mě prosím dopoledne. Vyhovuje vám desátá hodina?“

Macke návrh ignoroval. „Můj bratr pracuje v restaurační branži,“ pokračoval zarputile.

„Aha! Možná ho znám? Jmenuje se Macke? Jaký podnik vede?“

„Malé zařízení pro dělníky ve Friedrichshainu.“

„Hm. Pak je nepravděpodobné, že bych se s ním setkal.“

Lloyd si nebyl jistý, jestli je moudré, aby se Robert choval tak jízlivě. Macke byl hrubý a žádnou laskavost si nezasluhoval, ale nejspíš by mohl způsobit vážné nepříjemnosti.

„Bratr by tuhle restauraci rád koupil,“ pokračoval Macke.

„Váš bratr chce stoupat jako vy.“

„Jsme připraveni nabídnout vám dvacet tisíc marek, splatných do dvou let.“

Jörg se rozchechtal.

„Dovolte, abych vám něco vysvětlil, komisaři,“ řekl Robert. „Jsem rakouský hrabě. Před dvaceti lety jsem měl zámek a velkostatek v Uhrách, kde žila moje matka a sestra. Za války jsem přišel o rodinu, zámek, půdu a dokonce i o svou vlast, která se… zmenšila.“ Pobavený sarkasmus z jeho hlasu vymizel; slova teď zněla chraplavě, pohnutě. „Přišel jsem do Berlína a neměl jsem nic, jen adresu Waltera von Ulrich, vzdáleného bratrance. Nicméně se mi podařilo otevřít tuhle restauraci.“ Polkl. „Je to vše, co mám.“ Odmlčel se a upil kávy. Ostatní kolem stolu mlčeli. Znovu se uklidnil a do hlasu se mu vrátila jistá nadřazenost. „I kdybyste mi nabídl velkorysou cenu – což jste neudělal –, stejně bych odmítl, protože bych prodával svůj celý život. Nechci k vám být hrubý, i když se chováte nepříjemně. Ale moje restaurace není na prodej za žádnou cenu.“ Zvedl se a podal mu ruku. „Dobrou noc, komisaři Macke.“

Macke si s ním automaticky potřásl rukou, pak vypadal, jako by toho litoval. Zvedl se, očividně rozzlobený. Jeho tlustý obličej teď zbrunátněl. „Ještě si promluvíme,“ řekl a vyšel ven.

„Hulvát,“ ulevil si Jörg.

„Vidíš, co si musíme nechat líbit?“ řekl Walter Ethel. „Jen proto, že má na sobě uniformu, může si dělat, co se mu zachce!“

Lloyda znepokojila Mackeho sebejistota. Vypadal, jako by nepochyboval, že může restauraci koupit za cenu, kterou uvedl. Na Robertovo odmítnutí reagoval, jako by to bylo jen dočasné zdržení. To jsou nacisté už tak mocní?

Tohle je něco, co chce Oswald Mosley se svými britskými fašisty – zemi, kde je vláda zákona nahrazena zastrašováním a bitím. Jak můžou být lidé tak strašně hloupí?

Oblékli si kabáty, nasadili klobouky a popřáli Robertovi a Jörgovi dobrou noc. Sotva vyšli ven, Lloyd ucítil kouř – ne tabákový, ale jiný. Všichni čtyři nesedli do Walterova auta BMW Dixi 3/15, o kterém Lloyd věděl, že je to Austin Seven německé výroby.

Když projížděli parkem Tiergarten, předjely je dva hasičské vozy se zvonícími zvonky. „To by mě zajímalo, kde ten požár je,“ přemýšlel nahlas Walter.

O chvilku později spatřili mezi stromy zář plamenů. „Zdá se, že je to blízko Reichstagu,“ usoudila Maud.

Walter rázem změnil tón hlasu. „Raději se podíváme,“ rozhodl znepokojeně a prudce odbočil.

Pach kouře zesílil. Lloyd viděl, jak nad vrcholky stromů šlehají k obloze plameny. „To je velký požár,“ vydechl.

Z parku vyjeli na Königs Platz, široké náměstí mezi budovou Reichstagu a operním domem Kroll na protější straně. Říšský sněm byl v plamenech. Za řadami klasicistních oken tančilo červené a žluté světlo. Centrální kupolí vyrážely vzhůru plameny a kouř. „Ach, ne!“ zašeptal Walter a Lloydovi se zdálo, že jeho hlas zní zdrceně. „Ach, Bože na nebesích, to ne.“

Zastavil auto a všichni vystoupili.

„To je katastrofa,“ řekl Walter.

„Taková krásná stará budova,“ přitakala Ethel.

„Na budovu kašlu,“ vyhrkl Walter neočekávaně. „V plamenech je naše demokracie.“

Ze vzdálenosti asi padesáti metrů přihlížel houf lidí. Před budovou se seřadily hasičské vozy, jejich hadice už mířily na plameny, silné proudy vody tryskaly rozbitými okny dovnitř. Postávala tu i hrstka policistů; nic nedělali. Walter jednoho z nich oslovil. „Jsem poslanec Reichstagu,“ představil se. „Kdy to začalo?“

„Před hodinou,“ odpověděl policista. „Jednoho z těch, co to udělali, jsme dostali – ten chlap měl na sobě jen kalhoty! Oblečení použil na rozdělání ohně.“

„Měli byste tu natáhnout lano,“ řekl Walter s přirozenou autoritou. „Udržet lidi v bezpečné vzdálenosti.“

„Ano, pane,“ přikývl policista a odešel.

Lloyd poodešel od ostatních a zamířil blíž k budově. Hasiči dostávali oheň pod kontrolu: bylo vidět méně plamenů a víc kouře. Prošel kolem hasičských vozů a přiblížil se k jednomu oknu. Nevypadalo to moc nebezpečně a jeho zvědavost ostatně převládla nad smyslem pro vlastní ochranu – jako obvykle.

Když nakoukl oknem dovnitř, viděl, že budova je vážně poničena: vnitřní stěny a stropy se zhroutily a vytvořily hromady sutin. Kromě hasičů zahlédl i civilisty v kabátech – patrně zaměstnance Reichstagu –, jak procházejí ruinami a vyhodnocují škody. Lloyd prošel vchodem a vykročil po schodech nahoru.

Právě když policisté natahovali lana, aby omezili přístup k budově, přiřítily se dva černé mercedesy. Lloyd se zájmem přihlížel. Z druhého auta vyskočil muž ve světlém trenčkotu a s měkkým černým kloboukem na hlavě. Pod nosem měl úzký knírek. Lloyd si uvědomil, že se dívá na nového kancléře Adolfa Hitlera.

Za Hitlerem následoval vyšší muž v černé uniformě SS, jeho osobní strážce. Za nimi kulhal šéf propagandy, který nenáviděl židy: Joseph Goebbels. Lloyd je poznal podle fotografií v novinách. Pohled na ně z takové blízkosti ho uchvátil natolik, že se zapomněl zděsit.

Hitler bral schody po dvou a mířil přímo k Lloydovi. Lloyd bez přemýšlení strčil do velkých dveří a přidržel je kancléři otevřené. Hitler mu přikývl a vešel dovnitř; jeho doprovod ho následoval.

Lloyd se k nim připojil. Nikdo na něj nepromluvil. Hitlerovi lidé ho zřejmě považovali za zaměstnance Reichstagu.

Byl tu nepříjemný zápach mokrého popela. Hitler s doprovodem překračovali hadice a ohořelé trámy, šlapali ve špinavých loužích. Ve vstupní hale stál Hermann Göring; plášť z velbloudí srsti mu zakrýval obrovské břicho, klobouk měl podle postupimské módy krempu vpředu ohnutou nahoru. Tohle je muž, který cpe do policejních sil nacisty, pomyslel si Lloyd – připomněl si rozhovor v restauraci.

Sotva Göring spatřil Hitlera, vykřikl: „Tohle je začátek komunistického povstání. Teď se do toho dají! Nesmíme promarnit ani minutu!“

Lloyd měl podivný pocit, jako by seděl v hledišti divadla a tyto mocné muže hráli herci.

Hitler byl ještě teatrálnější. „Už žádné slitování!“ vyvřískl. Znělo to, jako by oslovoval celý stadion. „Kdo se nám postaví do cesty, bude zmasakrován.“ Jak se přiváděl k zuřivosti, celý se třásl. „Každý komunistický funkcionář bude na místě zastřelen. Komunističtí poslanci Reichstagu musí ještě dneska v noci viset!“ Vypadal, jako když každým okamžikem pukne.

Na tom všem bylo však cosi umělého. Hitlerova nenávist vypadala opravdově, ale ten výbuch byl zároveň divadlo určené všem kolem – jeho vlastním lidem a i ostatním. Byl to herec, který cítí skutečné emoce, ale přehání pro publikum. A ono to zabírá, jak Lloyd viděl: všichni na doslech zírali jako hypnotizovaní.

„Můj Vůdce,“ řekl Göring, „tohle je šéf politické policie Rudolf Diels.“ Ukázal na štíhlého, tmavovlasého muže po svém boku. „Už zatkl jednoho z pachatelů.“

Diels nebyl hysterický. „Jmenuje se Marinus van der Lubbe a je to holandský stavební dělník.“

„A komunista!“ dodal Göring vítězně.

„Vyloučený z holandské komunistické strany pro žhářství,“ poznamenal Diels.

„Věděl jsem to!“ vyprskl Hitler.

Lloyd viděl, že Hitler je rozhodnutý svalovat vinu na komunisty bez ohledu na fakta.

„Podle prvního výslechu, který jsem provedl, musím říct, že je to jasně blázen, který to udělal sám,“ oznámil nesměle Diels.

„Nesmysl!“ vykřikl Hitler. „Tohle plánovali dlouho předem. Jenže se přepočítali! Nechápou, že lidi jsou na naší straně!“

Göring se obrátil na Dielse. „Od této chvíle je policie v pohotovosti,“ přikázal. „Máme seznamy komunistů – poslanců Reichstagu, stranických organizátorů a aktivistů. Všechny je pozatýkejte – ještě dneska v noci! Střelné zbraně používat nemilosrdně. Vyslýchat bez slitování.“

„Ano, pane ministře,“ přikývl Diels.

Lloyd si uvědomil, že Walterovy obavy byly oprávněné. Tohle byla záminka, kterou nacisté hledali. Nehodlali naslouchat nikomu, kdo jim říká, že požár založil osamocený pomatenec. Potřebují komunistické spiknutí, aby mohli vyhlásit tvrdý zákrok.

Göring se znechuceně zadíval na své špinavé boty. „Moje oficiální rezidence je jen minutku odsud, ale požár ji naštěstí nezachvátil, můj Vůdce,“ řekl. „Možná bychom se tam mohli přesunout?“

„Ano. Máme toho mnoho k projednání.“

Lloyd jim přidržel dveře a všichni vyšli ven. Když odjížděli, prošel přes policejní zábranu a vrátil se k matce, Walterovi a Maud.

„Lloyde!“ zvolala Ethel. „Kdes byl? Měla jsem o tebe strach!“

„Šel jsem dovnitř,“ odpověděl.

„Cože? Jak?“

„Nikdo mě nezastavil. Je tam chaos a zmatek.“

Matka zalomila rukama. „Vůbec si neuvědomuje nebezpečí,“ povzdechla si.

„Narazil jsem tam na Adolfa Hitlera.“

„Říkal něco?“ zeptal se Walter.

„Viní ze založení požáru komunisty. Provedou čistku.“

„Bůh s námi,“ zachmuřil se Walter.

{ III }

Thomas Macke stále ještě trpěl kvůli sarkasmu Roberta von Ulrich. „Váš bratr chce stoupat jako vy,“ řekl mu von Ulrich.

Macke litoval, že si nevymyslel ráznou odpověď. „A proč ne? Jsme stejně dobří jako vy, vy arogantní panáku.“ Teď toužil po pomstě. Jenže pár dní měl příliš mnoho práce, takže s tímhle nic nemohl udělat.

Ústředí pruské tajné policie se nacházelo ve velké elegantní budově klasicistního stylu ve vládní čtvrti, v Prinz Albrecht Strasse číslo 8. Kdykoli Macke procházel vstupními dveřmi, pociťoval hrdost.

Byla hektická doba. Do čtyřiadvaceti hodin od vypuknutí požáru Reichstagu bylo zatčeno čtyři tisíce komunistů a každou hodinou přiváželi další. Německo se čistilo od moru a Mackemu už teď berlínský vzduch připadal čistší.

Jenže policejní archivy nebyly dostatečně aktuální. Lidé se přestěhovali, proběhly vítězné i prohrané volby, staří umřeli a na jejich místa nastoupili mladí. Macke vedl skupinu, která aktualizovala záznamy a vyhledávala nová jména a adresy.

Tohle uměl. Měl rád rejstříky, adresáře, uliční mapy, novinové výstřižky a všechny druhy seznamů. Na policejní stanici v Kreuzbergu, kde veškeré kriminální vyšetřování spočívalo v prostém mlácení podezřelých tak dlouho, dokud z nich nezačala padat jména, nebyl jeho talent doceňován. Doufal, že tady ho budou hodnotit lépe.

Ne že by mu mlácení podezřelých dělalo nějaký problém. V kanceláři v zadní části budovy slyšel křik mužů a žen mučených v suterénu, ale to mu nevadilo. Byli to zrádci, podvratné živly a revolucionáři. Svými stávkami Německo zničili, a pokud by dostali příležitost, škodili by ještě víc. Neměl s nimi žádný soucit. Jenom si přál, aby mezi nimi byl i Robert von Ulrich, aby trpěl ve smrtelných mukách a úpěnlivě prosil o slitování.

Příležitost k prověření Roberta dostal až ve čtvrtek 2. března v osm hodin večer.

Spolupracovníky poslal domů a se svazkem aktualizovaných seznamů se vydal po schodech nahoru za svým šéfem, kriminálním inspektorem Kringeleinem. Pak se vrátil do archivu.

Domů nespěchal. Žil sám. Jeho manželka, nedisciplinovaná žena, mu utekla s číšníkem z bratrovy restaurace; prohlásila, že chce být volná. Děti neměli.

Začal pročesávat archivní materiály.

Už dříve zjistil, že Robert von Ulrich vstoupil v roce 1923 do nacistické strany a dva roky poté z ní odešel. To samo o sobě moc neznamenalo. Macke potřeboval víc.

Dokumentace nebyla tak logická, jak by si představoval. Pruská policie ho vcelku zklamala. Proslýchalo se, že ani na Göringa velký dojem neučinila, a že proto plánuje oddělit od řadové policie politické a zpravodajské složky a přetvořit je do nové, efektivnější tajné služby. Macke to považoval za dobrý nápad.

V běžné dokumentaci se mu zatím Roberta von Ulrich najít nepodařilo. Možná to nebyl pouhý doklad neefektivnosti. Ten chlap může být bezúhonný. Jako rakouský hrabě bude stěží komunista nebo žid. Zdálo se, že nejhorší, co o něm lze říct, je to, že jeho bratranec Walter je sociální demokrat. To není zločin – zatím ne.

Macke si teď uvědomil, že tyhle rešerše měl udělat dřív, než za tím člověkem šel. Jenže on se do toho pustil bez úplných informací. Mohl tušit, že je to chyba. V důsledku toho musel snášet přezíravost a sarkasmus. Cítil se ponížen. Ale on si to s ním ještě vyřídí.

Začal se probírat všemožnými papíry ze zaprášené skříně v zadní části místnosti.

Ani tady se jméno von Ulrich neobjevilo, ale jeden svazek dokumentů chyběl.

Podle seznamu připíchnutého zevnitř na dveřích skříně tu měl být svazek o 117 stranách nazvaný „Neřestné podniky“. Vypadalo to spíš jako přehled berlínských nočních klubů. Macke vytušil, proč tu není. Musel se nedávno používat: když se Hitler stal kancléřem, všechny dekadentnější noční podniky byly uzavřeny.

Macke se vrátil nahoru. Kringelein dával pokyny uniformovaným policistům, dříve než vyrazí na aktualizované adresy komunistů a jejich spojenců podle seznamů, které připravil Macke.

Macke neváhal šéfa vyrušit. Kringelein nebyl nacista, a tudíž se obával pokárat člena SA. „Hledám složku Neřestných podniků,“ řekl Macke.

Kringelein vypadal otráveně, ale neprotestoval. „Na konferenčním stolku,“ odpověděl. „Poslužte si.“

Macke popadl dokumenty a vrátil se do své kanceláře.

Přehled byl pět let starý. Podrobně uváděl kluby, které tehdy existovaly, a popisoval, jaké aktivity se v nich provozovaly: hazardní hry, obscénní programy, prostituce, prodej drog, homosexuální styky a další zvrhlosti. Ve spisu se uváděli majitelé a investoři, členové a zaměstnanci klubů. Macke trpělivě pročítal každý zápis: třeba je Robert von Ulrich narkoman nebo vyhledává děvky.

Berlín byl proslulý svými kluby homosexuálů. Macke procházel nudným záznamem klubu U Růžové papuče, kde tančí muži s muži a programu vévodí zpívající transvestiti. Pomyslel si, že jeho práce je někdy nechutná.

Projížděl prstem po seznamu členů – a našel Roberta von Ulrich.

Spokojeně si oddechl.

Když se podíval o kousek níž, spatřil jméno Jörg Schleicher.

„Tak to bychom měli,“ zamumlal blaženě. „Teď se uvidí, jak ti půjdou posměšky.“

{ IV }

Když se Lloyd setkal s Walterem a Maud příště, byli rozhněvanější – a měli větší strach.

Bylo to následující sobotu – 4. března, den před volbami. Lloyd s Ethel se chystali navštívit shromáždění sociálně demokratické strany organizované Walterem a předtím zašli k von Ulrichovým na oběd.

Dům ve čtvrti Mitte pocházel z devatenáctého století a měl prostorné pokoje a velká okna; nábytek byl už většinou opotřebovaný. Oběd byl jednoduchý – vepřové kotlety s bramborem a zelím –, ale podávalo se k němu dobré víno. Walter a Maud mluvili, jako by byli chudí, a bezpochyby žili prostěji než jejich rodiče, ale hladem rozhodně netrpěli.

Měli však strach.

Hitler přesvědčil stárnoucího německého prezidenta Paula von Hindenburg, aby odsouhlasil Dekret o požáru Říšského sněmu, který opravňoval nacisty k tomu, co už dělali, tedy k bití a mučení politických protivníků. „Od pondělního večera zatkli dvacet tisíc lidí!“ pronesl Walter roztřeseným hlasem. „Nejen komunistů, ale i lidí, které nacisti označují za ‚sympatizanty komunistů‘.“

„Což je kdokoli, koho nemají rádi,“ poznamenala Maud.

„Jak se teď můžou uskutečnit demokratické volby?“ podivila se Ethel.

„Musíme udělat, co je v našich silách,“ odpověděl Walter. „Jestliže nepovedeme politickou kampaň, jenom tím nacistům pomůžeme.“

„Kdy se s tím přestanete smiřovat a pustíte se do útoku?“ zeptal se Lloyd netrpělivě. „Pořád ještě si myslíte, že by bylo špatné odpovídat na násilí násilím?“

„Bezvýhradně,“ přisvědčila Maud. „Naší jedinou nadějí je pokojný odpor.“

„Sociálně demokratická strana má polovojenské křídlo, Reichsbanner, ale to je slabé. Skupinka sociálních demokratů navrhovala násilnou odpověď nacistům, ale byli přehlasováni.“

„Pamatuj, Lloyde, že nacisti mají na své straně policii a armádu,“ upozornila Maud.

Walter pohlédl na kapesní hodinky. „Musíme jít.“

„Waltře, co kdybys to zrušil?“ nadhodila náhle Maud.

Překvapeně na ni pohlédl. „Je prodaných sedm set lístků.“

„Ach, čert vezmi lístky,“ mávla rukou Maud. „Mám strach o tebe.“

„Nedělej si starosti. Všechna místa byla pečlivě přidělena, aby se žádní výtržníci do sálu nedostali.“

Lloyd si nebyl jistý, jestli je o tom Walter přesvědčený tak pevně, jak předstírá.

„Každopádně nemůžu zklamat lidi, kteří jsou stále ještě ochotní přijít na demokratickou politickou schůzi,“ pokračoval Walter. „Oni představují veškerou naději, která nám zbývá.“

„Máš pravdu,“ přitakala Maud. Pohlédla na Ethel. „Možná byste s Lloydem měli zůstat doma. Je to nebezpečné, ať si Walter říká, co chce, a tohle nakonec není vaše vlast.“

„Socialismus je mezinárodní,“ prohlásila odhodlaně Ethel. „Stejně jako tvůj manžel, i já si cením tvých obav, ale jsem tu, abych získala přímé svědectví o německé politice, a tohle si nehodlám nechat ujít.“

„Dobrá, ale děti jít nemůžou,“ rozhodla Maud.

„Já ani jít nechci,“ ozval se syn Erik.

Carla vypadala zklamaně, ale nic neříkala.

Walter, Maud, Ethel a Lloyd nasedli do Walterova malého auta. Lloyd byl nervózní, ale zároveň vzrušený. Získával pohled na politiku z vyšší perspektivy, než jakou si uměli představit přátelé doma. A kdyby se tam mělo něco semlít, on se nebojí.

Jeli směrem na východ přes Alexander Platz do čtvrti chudých domů a malých krámků, z nichž některé měly hebrejské nápisy. Sociálně demokratická strana byla dělnická, ale na rozdíl do britské labouristické strany měla málo vlivných stoupenců. Walter von Ulrich patřil k malé menšině členů z vyšší třídy.

Auto zastavilo před velkoprostorovým stanem s nápisem: „Lidové divadlo.“ Venku se už utvářela fronta. Walter přecházel přes chodník ke dveřím, cestou zamával čekajícímu davu a ten odpověděl pozdravným voláním. Lloyd s ostatními ho následovali dovnitř.

Walter si potřásl rukou s asi osmnáctiletým mladíkem vážného vzezření. „Tohle je Wilhelm Frunze, tajemník místní odbočky naší strany.“ Frunze patřil k oněm chlapcům, kteří vypadali, jako by se narodili rovnou ve středním věku. Na sobě měl sportovní sako s kapsami na knoflíky, jaké bylo v módě před deseti lety.

Frunze Walterovi ukázal, jak lze dveře divadla zevnitř uzavřít na závoru. „Až se všichni usadí, tady to uzamkneme, takže se žádní provokatéři dovnitř nedostanou,“ vysvětlil mu.

„Výborně,“ pochválil ho Walter. „Dobrá práce.“

Frunze je zavedl do hlediště. Walter vystoupil na pódium a pozdravil se s několika dalšími kandidáty. Návštěvníci začali vcházet a zaujímat svá místa. Frunze zavedl Maud, Ethel a Lloyda k rezervovaným místům v první řadě.

Přistoupili k nim dva chlapci. Mladší, který vypadal asi tak na čtrnáct, velice zdvořile pozdravil Maud a lehce se uklonil. Maud se obrátila k Ethel a představila ho. „Tohle je Werner Francke, syn mojí přítelkyně Moniky.“ Pak se zeptala Wernera: „Otec ví, že jsi tady?“

„Ano – říkal, že si mám názor na sociální demokracii udělat sám.“

„Na nacistu je tolerantní.“

Lloyd si pomyslel, že tohle jsou vůči čtrnáctiletému chlapci dost drsná slova, ale Werner byl pro Maud vyrovnaným partnerem. „Otec ve skutečnosti v nacismus nevěří, ale myslí si, že Hitler je dobrý pro německý obchod.“

„Jak může být zavírání tisíců lidí do vězení dobré pro německý obchod?“ vybuchl pobouřeně Wilhelm Frunze. „A nejde jen o tu nespravedlnost – ale vždyť nemůžou pracovat!“

„Souhlasím s tebou,“ přikývl Werner. „Přesto je Hitlerův tvrdý zásah populární.“

„Lidi si myslí, že je zachraňuje před bolševickou revolucí,“ řekl Frunze. „Nacistický tisk je přesvědčuje, že se komunisti chystali vraždit, vypalovat domy a trávit lidi jedem ve všech městech a vesnicích.“

Chlapec doprovázející Wernera byl menší, ale starší. „A přitom právě hnědé košile,“ dodal, „a ne komunisti zatahují lidi do sklepů a přerážejí jim kosti dřevěnými palicemi.“ Mluvil německy plynně; jeho lehký cizí přízvuk Lloyd nedokázal určit.

„Promiňte,“ omluvil se Werner, „zapomněl jsem vám představit Vladimira Peškova. Chodí se mnou na berlínskou chlapeckou akademii a říká si Voloďa.“

Lloyd vstal a potřásl si s ním rukou. Voloďa, asi stejně starý jako Lloyd, byl okouzlující mladík s upřímnýma modrýma očima.

„Já Voloďu Peškova znám,“ řekl Frunze. „Chodím taky na berlínskou chlapeckou akademii.“

„Wilhelm Frunze je génius naší školy,“ usmál se Voloďa. „Má nejlepší známky z fyziky, chemie i matematiky.“

„To je pravda,“ přisvědčil Werner.

Maud se na Voloďu upřeně zadívala a zeptala se: „Peškov? Není tvůj otec Grigorij?“

„Ano, paní von Ulrich. Je vojenským přidělencem na sovětském velvyslanectví.“

Voloďa je tedy Rus. Německy mluví jako nic, pomyslel si Lloyd s mírnou závistí. To bezpochyby proto, že tu žije.

„Znám dobře tvoje rodiče,“ řekla Voloďovi Maud. Zná všechny diplomaty v Berlíně, domyslel si Lloyd. Patří to k její práci.

Frunze se podíval na hodinky. „Je čas začít.“ Vyšel na pódium a vyzval přítomné, aby se utišili.

Všichni zmlkli.

Frunze ohlásil kandidáty, kteří přednesou projevy a budou odpovídat na otázky z publika. Dodal, že lístky byly vydávány pouze členům sociálně demokratické strany a dveře jsou teď zavřené, tudíž každý může volně mluvit, protože je mezi přáteli.

Jako kdybych byl členem tajné společnosti, pomyslel si Lloyd. Takhle si demokracii nepředstavoval.

Jako první mluvil Walter. Lloyd si uvědomil, že Walter není žádný demagog. Nepoužíval žádná řečnická gesta. Publiku však zalichotil, označil je za inteligentní a dobře informované muže a ženy, kteří chápou složitost politických problémů.

Mluvil sotva pár minut, když na pódium vkráčel hnědokošiláč.

Lloyd zaklel. Jak se dostal dovnitř? Přišel z postranní části jeviště, někdo musel otevřít dveře pro zaměstnance.

Byl to obrovský hrubián s vojenským sestřihem. Postavil se na kraj pódia a rozkřikl se: „Tohle je štvavý shromáždění. Komunisti a podvratný živly jsou v současným Německu nežádoucí! Shromáždění je ukončeno.“

Mužova sebejistá arogance Lloyda pobouřila. Přál si dostat toho křupana do boxerského ringu.

Wilhelm Frunze vyskočil, postavil se před vetřelce a zuřivě vykřikl: „Vypadni odsud, ty grázle!“

Muž ho surově odstrčil. Frunze zavrávoral dozadu, klopýtl a upadl na záda.

Přítomní se začali zvedat, někteří rozzlobeně protestovali, jiní křičeli strachy.

Zpoza portálu vystoupily další hnědé košile.

Lloyd si s úděsem uvědomil, že si to ti parchanti dobře naplánovali.

Muž, který srazil Frunzeho, vykřikl: „Ven!“ Ostatní hnědokošiláči začali skandovat: „Ven! Ven! Ven!“ Teď už jich bylo kolem dvaceti a pořád se objevovali další. Někteří měli policejní obušky nebo různé hole. Lloyd viděl i hokejku, dřevěnou palici či nohu od stolu. Producírovali se po pódiu sem tam, ďábelsky se šklebili a při skandování mávali svými zbraněmi. Lloyd nepochyboval, že jsou celí nedočkaví, aby mohli začít účastníky shromáždění mlátit.

Zvedl se. Bez přemýšlení vytvořili s Wernerem a Voloďou ochrannou hradbu před Ethel a Maud.

Polovina obecenstva se pokoušela odejít, druhá polovina křičela a hrozila vetřelcům pěstmi. Ti, co se snažili odejít, odstrkávali ostatní a v sále propukly menší potyčky. Mnoho žen se rozplakalo.

Na pódiu Walter sevřel oběma rukama řečnický pultík. „Prosím, zachovejte klid!“ zakřičel. „Zmatek ničemu nepomůže!“ Většina lidí ho neslyšela a zbytek si ho nevšímal.

Příslušníci SA začali seskakovat z pódia a vrhat se mezi obecenstvo. Lloyd vzal matku pod paží a Werner se ujal Maud. Zamířili ve skupině k nejbližšímu východu. Všechny dveře však ucpaly hloučky lidí, kteří se v panice snažili dostat ven. Hnědokošiláčům to bylo jedno a dál řvali na lidi, aby odešli.

Většina útočníků byla fyzicky zdatná, zatímco v publiku byli i staří muži a ženy. Lloyd chtěl klást odpor, ale to nebyl dobrý nápad.

Nějaký muž v ocelové přílbě z války strčil do Lloyda ramenem a ten klopýtl dopředu a vrazil do matky. Přesto odolal pokušení, aby se obrátil a muži to oplatil. Prioritou bylo ochránit mámu.

Poďobaný chlapec s obuškem uhodil rukou Wernera prudce do zad a zahulákal: „Vypadněte, vypadněte!“ Werner se rychle otočil a vykročil k němu. „Nesahej na mě, ty prase fašistický!“ varoval ho. Hnědokošiláč se zarazil a vypadal vyděšeně, jako by neočekával odpor.

Werner se opět odvrátil a soustředil se jako Lloyd na to, aby se obě ženy dostaly do bezpečí. Jenže ten obrovský chlap to zaslechl a zaječel: „Kdo je u tebe prase?“ Vyrazil na Wernera a udeřil ho pěstí do týlu hlavy. Špatně si to vyměřil, takže úder byl nepřímý, ale Werner přesto vykřikl a zapotácel se dopředu.

Voloďa vkročil mezi ně a praštil velkého muže dvakrát do obličeje. Lloyd obdivoval Voloďův rychlý dvojúder, ale obrátil pozornost ke svému úkolu. Pár vteřin poté všichni čtyři dorazili ke dveřím. Lloydovi s Wernerem se podařilo pomoct ženám ven do předsálí. Tady tlačenice zeslábla a násilí přestalo – žádná hnědá košile tu nebyla.

Když Lloyd s Wernerem viděli, že ženy jsou v bezpečí, ohlédli se zpátky do hlediště.

Voloďa bojoval s velkým chlapem statečně, ale byl v nesnázích. Zasypával muže údery do obličeje i do těla, nicméně bez valného účinku; obr jen zaklepal hlavou, jako by ho obtěžoval hmyz. Hnědokošiláč byl těžkopádný a pomalý, ale zasáhl Voloďu do hrudi a pak do hlavy a Voloďa zavrávoral. Chlap se rozpřáhl k mohutnému úderu pěstí. Lloyd se polekal, že Voloďu zabije.

Pak se Walter vrhl mohutným skokem z pódia a přistál chlapovi na zádech. Lloyd měl chuť zajásat. Dopadli na zem ve změti paží a nohou a Voloďa byl pro danou chvíli zachráněn.

Poďobanec, který postrčil Wernera, teď pronásledoval lidi, kteří se snažili dostat ven, mlátil je obuškem po zádech a po hlavách. „Ty zbabělče mizernej!“ zařval Lloyd a vyrazil na něj. Jenže Werner ho předstihl. Mihl se kolem Lloyda, chňapl po obušku a pokoušel se ho mladíkovi vykroutit z ruky.

Starší muž v ocelové přílbě se mezi ně vmísil a udeřil Wernera násadou od krumpáče. Lloyd přiskočil a zasadil muži pravý direkt do obličeje. Úder byl přesný, hned vedle mužova levého oka.

Byl to však válečný veterán a nedal se jen tak odradit. Rozmáchl se a vyrazil po Lloydovi násadou. Lloyd úderu snadno uhnul a zasáhl muže ještě dvakrát. Mířil do stejné oblasti u očí a roztrhl mu kůži. Mužovi chránila hlavu přílba, a tak Lloyd nemohl uplatnit levý hák, svůj knockoutový úder. Znovu se vyhnul svištící násadě od krumpáče a znovu udeřil muže do obličeje; tentokrát muž vycouval, z ran kolem očí mu crčela krev.

Lloyd se rozhlédl kolem sebe. Viděl, že se sociální demokraté teď začali bránit, a zmocnila se ho divoká radost. Většina účastníků už prošla dveřmi. V hledišti zůstali převážně mladí muži; šli do protiútoku, drápali se přes sedadla, aby se dostali na hnědé košile. Byly jich desítky.

Zezadu Lloyda zasáhlo něco tvrdého do hlavy. Tolik to zabolelo, že vykřikl. Otočil se a spatřil chlapce asi svého věku, jak zvedá poleno a chystá se znovu udeřit. Lloyd k němu přiskočil a zasadil mu dva tvrdé údery do žaludku, nejprve pravou pěstí, pak levou. Chlapec zalapal po dechu a poleno upustil. Lloyd ho zasáhl zvedákem do brady a chlapec ztratil vědomí.

Lloyd si promnul týl hlavy. Bolelo to hrozně, ale krev mu netekla.

Když se znovu rozhlédl, nadchlo ho, že hnědé košile ustupovaly, šplhaly na pódium a ztrácely se v zákulisí, patrně mířily ke dveřím pro zaměstnance, kterými se dostaly dovnitř.

Velký chlap, který to všechno začal, ležel na podlaze, úpěl a držel si koleno, jako by ho měl vykloubené. Wilhelm Frunze stál nad ním, tloukl ho dřevěnou lopatou a z plných plic opakoval slova, která muž použil při zahájení výtržnosti: „V dnešním! Německu! Nežádoucí!“ Bezmocný obr se pokoušel odvalit od spršky ran, ale Frunze po něm šel, dokud další dva hnědokošiláči nepopadli muže za paže a neodvlekli ho pryč.

Frunze je nechal být.

Neporazili jsme je? přemýšlel Lloyd s rostoucím nadšením. Možná ano!

Několik mladíků pronásledovalo protivníky na pódium, ale tam se zastavili a spokojili se s pokřikováním nadávek, zatímco hnědé košile se vytrácely.

Lloyd pohlédl na ostatní. Voloďa měl opuchlý obličej a jedno oko zalité krví. Werner měl roztržené sako, velký kus vyrvané látky mu volně plandal. Walter seděl na sedadle v první řadě, těžce dýchal a třel si loket, ale usmíval se. Frunze odhodil lopatu přes řady prázdných sedadel až dozadu.

Teprve čtrnáctiletý Werner jásal. „Že jsme jim to ale natřeli, co?“

Lloyd se zakřenil. „Ano, to rozhodně.“

Voloďa objal Frunzeho jednou paží kolem ramen. „Na partu školáčků to nebyl špatný výkon, co?“

„Jenže nám rozbili shromáždění,“ připomněl Walter.

Mladíci na něj upřeli dotčené pohledy – kazil jim jejich triumf.

Walter vypadal rozhněvaně. „Buďte realisté, chlapci. Naše publikum se v hrůze rozuteklo. Jak dlouho bude trvat, než lidé seberou odvahu, aby šli znovu na politické shromáždění? Náckové dosáhli svého. Naslouchat jiné straně než jejich je nebezpečné. Dneska utrpělo velkou porážku Německo.“

„Já tyhle hnusný hnědokošiláče nenávidím,“ řekl Werner Voloďovi. „Myslím, že se asi dám k vám komunistům.“

Voloďa se na něj pozorně zadíval těma pronikavýma modrýma očima a promluvil tichým hlasem. „Jestli to s bojem proti nacistům myslíš vážně, mohl bys možná dělat něco efektivnějšího.“

Lloyd přemýšlel, co má Voloďa na mysli.

Pak přiběhly zpátky do hlediště Maud a Ethel, mluvily jedna přes druhou, plakaly a smály se úlevou; a Lloyd zapomněl na Voloďova slova a už na ně vůbec nepomyslel.

{ V }

Čtyři dni poté přišel Erik von Ulrich domů ve stejnokroji Hitlerjugend.

Cítil se jako princ.

Měl hnědou košili, stejnou jako příslušníci SA, s různými nášivkami a páskou s hákovým křížem na rukávu. Měl i předpisovou černou vázanku a černé krátké kalhoty. Byl vlasteneckým vojákem, oddaným službě vlasti. Konečně patřil do party.

Tohle bylo dokonce lepší než fandění oblíbenému berlínskému fotbalovému klubu Hertha. Když se otec neúčastnil žádného politického mítinku, bral někdy Erika na zápasy. To mu dávalo pocit, že patří k obrovskému davu lidí, kteří pociťují totéž.

Jenže Hertha někdy prohrála a on se vracel domů zdrcený.

Nacisté jsou vítězi.

Děsil se toho, co mu řekne otec.

Rodiče ho doháněli k zuřivosti, protože trvali na tom, aby nedržel krok s ostatními. Všichni kluci už byli v Hitlerjugend. Užívali si sporty, zpívání a různá dobrodružství na loukách a v lesích za městem. Byli šikovní, zdatní, loajální a výkonní.

Erika velice trápilo pomyšlení, že jednoho dne třeba bude muset bojovat ve válce – jako otec a dědeček –, a chtěl být na to připraven: chtěl být vycvičený, zocelený, disciplinovaný a bojovný.

Nacisté nenávidějí komunisty, ale jeho rodiče je nenávidějí také. A že nacisté nenávidějí také židy? Von Ulrichovi nejsou židé, tak co má být? Jenže matka i otec se tvrdohlavě odmítají připojit. Dobrá, Erik už měl po krk toho, že je mimo, a rozhodl se rodičům vzepřít.

Byl strašně vyděšený.

Když se Erik s Carlou vrátili za školy domů, ani matka, ani otec tu jako obvykle nebyli. Ada nesouhlasně našpulila rty, když jim dávala svačinu, ale řekla jen: „Dneska budete muset po sobě sklidit ze stolu – strašně mě bolí hlava, jdu si lehnout.“

Carla vypadala znepokojeně. „To kvůli tomuhle jsi musela k doktorovi?“

Ada zaváhala. „Ano, je to tak,“ připustila po chvilce.

Očividně cosi tajila. Pomyšlení, že Ada je nemocná – a lže kvůli tomu –, Erika zneklidnilo. Nikdy by nezašel tak daleko jako Carla, aby řekl, že Adu miluje, ale představovala laskavou bytost, která je s ním od jeho narození, a měl ji radši, než se mu chtělo přiznat.

Stejný neklid pociťovala Carla. „Doufám, že se ti udělá líp.“

Erika poněkud mátlo, že Carla poslední dobou jako by víc dospěla. Třebaže byl o dva roky starší, cítil se pořád ještě jako dítě, ale ona se už každou chvíli chovala jako dospělá.

„Trošku si odpočinu a budu zas jak rybička,“ usmála se konejšivě Ada.

Erik se zakousl do chleba. Když Ada odešla, polkl a oznámil: „Jsem zatím jen v organizaci pro mladší, ale hned jak mi bude čtrnáct, můžu jít výš.“

„Táta bude skákat do stropu!“ pokárala ho Carla. „Zbláznil ses?“

„Pan Lippmann říkal, že táta bude mít potíže, jestli se mě pokusí donutit, abych odešel.“

„No to je skvělý,“ ušklíbla se Carla. Začínala používat pichlavé sarkastické poznámky, které Erika občas zraňovaly. „Takže ty dostaneš tátu do sporů s nacisty,“ dodala opovržlivě. „Úžasný nápad. Moc dobrý pro celou rodinu.“

Erika to zarazilo. Takhle o tom nepřemýšlel. „Ale všichni kluci ze třídy tam jsou,“ namítl pobouřeně. „Kromě Francouzáka Fontainea a židáčka Rothmanna.“

Carla si namazala chleba rybí pastou. „Proč musíš být stejný jako ostatní?“ zeptala se. „Většinou jsou to pitomečkové. Sám jsi mi říkal, že Rudi Rothmann je nejchytřejší kluk ze třídy.“

„Nechci zůstávat v jednom pytli s Francouzákem a Rudim!“ vykřikl Erik a ke svému zahanbení pocítil slzy v očích. „Proč bych si měl hrát s klukama, který nikdo nemá rád?“ Tohle mu dodávalo odvahu, aby se vzepřel otci: už nevydrží chodit ze školy s židy a cizinci, zatímco všichni němečtí kluci pochodují v uniformě po hřišti.

Zaslechli výkřik.

Erik pohlédl na Carlu. „Co to bylo?“ zeptal se.

Carla se zamračila. „Myslím, že to byla Ada.“

Pak uslyšeli zřetelnější volání. „Pomoc!“

Erik vyskočil, ale Carla už byla ve dveřích. Vyšel za ní. Adin pokoj byl v suterénu. Seběhli po schodech dolů do malého pokojíku.

U stěny stála úzká postel. Ada na ní ležela s obličejem zkrouceným bolestí. Měla mokrou sukni a na podlaze byla louže. Erik skoro nemohl uvěřit tomu, co vidí. Ona se počurala? Bylo to děsivé. V domě žádní další dospělí nebyli. Nevěděl, co má dělat.

Carla byla také vyděšená – Erik jí to viděl na očích –, ale nezpanikařila. „Ado, co se stalo?“ zeptala se podivně klidným hlasem.

„Praskla mi plodová voda,“ odpověděla Ada.

Erik neměl tušení, co to znamená.

Carla taky ne. „Nerozumím,“ řekla.

„To znamená, že děťátko je na cestě.“

„Ty jsi těhotná?“ podivila se Carla.

„Ale nejsi vdaná!“ namítl Erik.

„Drž klapačku, Eriku – copak nic nevíš?“ obořila se na něj zuřivě Carla.

Samozřejmě věděl, že ženy můžou mít děti, když nejsou vdané – ale Ada určitě ne!

„Proto jsi šla minulý týden k doktorovi,“ řekla Carla.

Ada přikývla.

Erik se pořád pokoušel té představě přivyknout. „Myslíš, že to máma s tátou vědí?“

„Ovšemže to vědí. Jenom nám to neřekli. Přines ručník.“

„Odkud?“

„Ze šňůry nahoře na podestě.“

„Čistej?“

„Ovšemže čistej!“

Erik vyběhl po schodech, popadl malý bílý ručník a zase seběhl dolů.

„To se ti tedy moc nepovedlo,“ poznamenala Carla, ale maličký ručník si vzala a osušila Adě nohy.

„Děťátko už na sebe nedá dlouho čekat,“ sípala Ada, „cítím to. Jenom nevím, co mám dělat.“ Rozplakala se.

Erik pozoroval Carlu. Ujala se teď vedení. Nezáleželo na tom, že on je starší: díval se na ni a čekal, jak rozhodne. Byla praktická a zůstávala klidná, ale Erik poznal, že je vyděšená a její vyrovnanost nemusí vydržet dlouho. Pomyslel si, že se Carla může kdykoli sesypat.

Carla se znovu obrátila na Erika. „Zaběhni pro doktora Rothmanna,“ vyzvala ho. „Víš, kde má ordinaci.“

Erikovi se nesmírně ulevilo, že dostává úkol, který může zvládnout. Pak si uvědomil možný zádrhel. „Co když bude někde mimo?“

„Tak se zeptáš paní Rothmannové, co máš dělat, ty troubo!“ vyjela na něj Carla. „Jdi – padej!“

Erik byl rád, že se dostal z pokoje. To, co se tam dělo, bylo tajemné a děsivé. Vyběhl po třech schodech najednou a vyrazil z domovních dveří. Běh bylo něco, co uměl.

Ordinace se nacházela necelý kilometr od nich. Nasadil rychlý klus. Při běhu myslel na Adu. Kdo je otec jejího dítěte? Vzpomněl si, že loni v létě byla několikrát v kině s Paulem Huberem. Neměli pohlavní styk? Určitě ano! Erik a jeho kamarádi si o sexu hodně povídali, ale ve skutečnosti o tom nic nevěděli. Kde to Ada a Paul dělali? Přece ne v kině? Nemusí přitom lidi ležet? Byl zmatený.

Doktor Rothmann bydlel v chudší čtvrti. Erik slyšel, jak matka říká, že je to dobrý lékař, ale léčí hodně lidí z dělnické třídy, kteří si nemůžou dovolit platit vysoké honoráře. Doktorův dům měl v přízemí ordinaci a čekárnu a rodina bydlela nahoře.

Před domem parkoval zelený Opel 4, ošklivý malý dvousic, neoficiálně zvaný Rosnička.

Domovní dveře nebyly zamčené. Udýchaný Erik vtrhl dovnitř. V čekárně seděl stařec pokašlávající v koutě a mladá žena s miminkem. „Dobrý den!“ zavolal Erik. „Doktor Rothmann?“

Z ordinace vyšla lékařova manželka. Hannelore Rothmannová byla vysoká světlovlasá žena s výraznými rysy a svým pohledem Erika zpražila. „Jak se odvažuješ přijít sem v téhle uniformě?“ projevila svou nelibost i slovy.

Erik ztuhl strachem. Paní Rothmannová nebyla židovka, ale její manžel ano: Erik na to ve svém rozrušení zapomněl. „Naše služebná rodí!“ řekl.

„A tak chcete, aby vám pomohl židovský doktor?“

Erik byl hrozně překvapený. Nikdy ho nenapadlo, že útoky nacistů můžou vyvolat židovskou odplatu. Ale náhle si uvědomil, že paní Rothmannová má naprostou pravdu. Kolem procházely hnědé košile a řvaly „Smrt židům!“ Proč by měl židovský doktor takovým lidem pomáhat?

Teď nevěděl co dál. Samozřejmě tu jsou i jiní lékaři, spousta, jenže netušil kde, ani jestli by šli navštívit úplně cizí pacientku. „Poslala mě sestra,“ zadrmolil.

„Carla má víc rozumu než ty.“

„Ada říkala, že se protrhla plodová voda.“ Erik si nebyl jistý, co to znamená, ale znělo to jako cosi podstatného.

Paní Rothmannová se se znechuceným pohledem vrátila do ordinace.

Stařec v koutě se zachechtal. „Všichni jsme špinavý židáci, dokud nepotřebujete naši pomoc!“ ušklíbl se. „Pak je to hned: ‚Prosím, přijďte, doktore Rothmanne,‘ a ‚Co nám radíte, advokáte Kochu?‘ nebo ‚Půjčte mi sto marek, pane Goldmanne,‘ a –“ Přemohl ho záchvat kašle.

Z chodby vešla do čekárny asi šestnáctiletá dívka. Erik si pomyslel, že to musí být Eva, dcera Rothmannových. Neviděl ji celé roky. Měla teď prsa, ale pořád byla ošklivá a zavalitá. „Otec ti dovolil vstoupit do Hitlerjugend?“ podivila se.

„On to neví,“ odpověděl Erik.

„Jo, chlapče,“ povzdechla si Eva. „Tak to jsi v průšvihu.“

Pohlédl od ní na dveře ordinace. „Myslíš, že tvůj otec k nám půjde?“ zeptal se. „Tvoje matka na mě byla děsně naštvaná.“

„Samozřejmě že přijde,“ přisvědčila. „Když je někdo nemocný, táta mu pomůže.“ Posměšně dodala: „On si neověřuje předem rasu ani politické názory. My nejsme nacisti.“ Zase odešla.

Erik byl celý vyjevený. Neočekával, že ho tenhle stejnokroj dostane do takových nepříjemností. Ve škole si všichni mysleli, že je to úžasné.

O chvíli později se objevil doktor Rothmann. „Vrátím se hned, jak to půjde,“ oznámil čekajícím pacientům. „Omlouvám se, ale děťátko na narození nepočká.“ Pohlédl na Erika. „Pojď, mladý muži, radši pojeď se mnou, i když máš tu uniformu.“

Erik ho následoval ven a usedl do Rosničky na sedadlo spolujezdce. Auta miloval a zoufale toužil, aby už byl dost starý a směl řídit. Zatím strašně rád jezdil jakýmkoli vozidlem, sledoval ukazatele na přístrojové desce a studoval řidičovu techniku jízdy. Teď však měl pocit, že je tu vystavený veřejnosti, jak sedí v hnědé košili vedle židovského doktora. Co kdyby ho viděl pan Lippmann? Cesta mu působila muka.

Naštěstí byla krátká: za pár minut dorazili k domu von Ulrichových.

„Jak se ta mladá žena jmenuje?“ zeptal se Rothmann.

„Ada Hempelová.“

„Ach, ano, minulý týden u mě byla. To děťátko přichází předčasně. Dobrá, doveď mě k ní.“

Erik šel napřed. Zaslechl plačící mimino. Už se narodilo! Spěchal do suterénu, doktor za ním.

Ada ležela na zádech. Postel byla prosáklá krví a ještě něčím. Carla stála s miminkem v náručí. Bylo pokryté lepkavým slizem. Cosi, co vypadalo jako silný provaz, vedlo od děťátka k Adě pod sukni. Carla měla oči vytřeštěné hrůzou. „Co mám dělat?“ vykřikla.

„Děláš přesně to, co je třeba,“ uklidnil ji doktor Rothmann. „Jenom to miminko ještě minutku pevně drž.“ Posadil se vedle Ady. Poslechl si její srdce, změřil jí tep a pak se zeptal: „Jak se cítíte, má drahá?“

„Jsem tak unavená,“ odpověděla.

Rothmann spokojeně přikývl. Opět se zvedl a pohlédl na dítě v Carlině náručí. „Chlapeček,“ usmál se.

Erik přihlížel napůl fascinovaně, napůl s odporem, jak doktor otevírá kufřík, vytahuje nějakou nit a uvazuje na pupeční šňůře dva uzly. Mezitím promlouval tiše ke Carle. „Proč pláčeš? Odvedla jsi skvělou práci. Úplně sama jsi porodila miminko. Skoro jsi mě nepotřebovala! Až budeš velká, měla bys být lékařkou.“

Carla se utišila. Pak zašeptala: „Podívejte se mu na hlavičku.“ Doktor se musel naklonit, aby ji slyšel. „Myslím, že něco není v pořádku.“

„Rozumím.“ Doktor vytáhl ostré nůžky a přestřihl šňůru mezi oběma uzly. Potom od Carly převzal nahé miminko, podržel si ho v natažených pažích a pozorně ho zkoumal. Erik nic špatného neviděl, ale dítě bylo tak červené, svraštělé a pokryté slizem, že bylo těžko něco poznat. Po chvíli zamyšlení si však doktor povzdechl: „Ach, bože.“

Když se Erik zadíval pozorněji, viděl, že tu něco nehraje. Miminko mělo nesouměrný obličej. Jedna strana byla normální, ale na druhé straně hlavička vypadala jako promáčknutá a také oko bylo nějaké divné.

Rothmann podal chlapečka zpátky Carle.

Ada znovu zaúpěla a zdálo se, že napíná všechny síly.

Když se uvolnila, Rothmann jí sáhl pod sukni a vytáhl kus čehosi, co vypadalo nechutně jako maso. „Eriku,“ požádal, „přines mi noviny.“

„Které?“ zeptal se Erik. Rodiče odebírali každý den všechny hlavní listy.

„Kterékoli, mládenče,“ odpověděl Rothmann vlídně. „Nechci je číst.“

Erik vyběhl nahoru a našel včerejší Vossiche Zeitung. Když se vrátil, doktor zabalil tu masitou věc do papíru a položil ji na podlahu. „Tomuhle říkáme placenta,“ vysvětlil Carle. „Nejlepší bude to spálit.“

Pak se znovu posadil na kraj postele. „Ano, děvče drahé, musíte být moc statečná,“ řekl jí. „Děťátko žije, ale asi s ním není něco v pořádku. Omyjeme ho, teple zabalíme a pak ho musíme vzít do nemocnice.“

Ada vypadala vyděšeně. „Co se stalo?“

„Nevím. Potřebujeme ho nechat vyšetřit.“

„Bude v pořádku?“

„Lékaři v nemocnici udělají, co bude v jejich silách. Zbytek musíme nechat na Bohu.“

Erik si vzpomněl, že židé vyznávají stejného Boha jako křesťané. Na to se snadno zapomíná.

„Myslíte, že dokážete vstát a jet se mnou do nemocnice, Ado?“ zeptal se Rothmann. „Miminko potřebuje, abyste ho krmila.“

„Jsem tak unavená,“ opakovala.

„Tak si pár minut odpočiňte. Ale ne moc dlouho, protože děťátko potřebuje brzy vyšetřit. Carla vám pomůže s oblékáním. Počkám nahoře.“ S laskavou ironií oslovil Erika. „Pojď se mnou, malý nácku.“

Erik se trapností málem propadl. Mírnost doktora Rothmanna byla ještě horší než opovržení jeho manželky.

Když odcházeli, ozvala se Ada. „Pane doktore?“

„Prosím, má drahá.“

„Jmenuje se Kurt.“

„Moc dobré jméno,“ přikývl doktor Rothmann. Vyšel ven a Erik ho následoval.

{ VI }

První pracovní den Lloyda Williamse jako asistenta Waltera von Ulrich byl zároveň prvním dnem nového parlamentu.

Walter a Maud se horečně snažili zachránit křehkou německou demokracii. Lloyd jejich zoufalství sdílel, zčásti protože to byli dobří lidé, se kterými se z občasných setkání znal celý svůj život, a zčásti protože se obával, že Británie bude následovat Německo na cestě do pekel.

Volby nic nerozhodly. Nacisté dostali čtyřiačtyřicet procent, což sice bylo více než předtím, ale stále nedosáhli jednapadesáti procent, po kterých toužili.

Walter v tom spatřoval naději. Když jeli na otevření parlamentu, poznamenal: „Ani s masivním zastrašováním nedokázali získat hlasy většiny Němců.“ Udeřil pěstí do volantu. „Navzdory všemu, co říkají, oblíbení nejsou. A čím déle zůstanou ve vládě, tím lépe lidi poznají jejich podlost.“

Lloyd si tím tak jistý nebyl. „Donutili opoziční tisk, aby ukončil činnost, uvrhli poslance Říšského sněmu do vězení a zaneřádili policii,“ připomněl. „A přesto s nimi čtyřicet čtyři procent Němců souhlasí? To mi nepřipadá moc uklidňující.“

Budovu Reichstagu požár těžce poškodil, takže ji vůbec nebylo možné používat; parlament se proto shromáždil v operním domě Kroll na protilehlé straně Königs Platz. Byl to rozlehlý komplex se třemi koncertními síněmi a čtrnácti menšími sály a také s restauracemi a bary.

Při příjezdu je očekával šok. Budovu obklopovali příslušníci SA. Poslanci a jejich asistenti se shlukovali kolem vchodů a snažili se dostat dovnitř. „Takhle si Hitler hodlá prosadit svou – tím, že nám zabrání zasedat?“ rozlítil se Walter.

Lloyd viděl, že dveře blokují hnědokošiláči. Dovnitř pouštěli bez dotazování jen ty, kdo byli v nacistické uniformě, ale všichni ostatní se museli prokazovat. Lloyda si opovržlivě prohlédl od hlavy až k patě chlapec mladší než on, a teprve pak ho neochotně nechal vejít. Tohle bylo prostě a jednoduše zastrašování.

Lloyd cítil, že se ho zmocňuje vztek. Nesnášel šikanování. Věděl, že by toho kluka v hnědé košili vyřídil jediným pořádným levým hákem. Přinutil se zachovat klid, odvrátil se a prošel dveřmi.

Po potyčce v Lidovém divadle mu matka ohmatala vejcovitou bouli na hlavě a přikázala mu, aby se vrátil do Anglie. Přemluvil ji, ale měl namále.

Tvrdila, že si Lloyd vůbec neuvědomuje nebezpečí, ale to nebyla úplně pravda. Někdy dostal strach, jenže vždycky ho to povzbudilo k boji. Instinkt mu napovídal, aby útočil, ne aby ustupoval. To matku děsilo.

Ironií osudu ona sama byla stejná. Neodjela domů. Byla vyděšená, ale zároveň ji vzrušovalo, že je tady v Berlíně v klíčovém okamžiku německých dějin, a pobuřovalo ji násilí a represe, jichž byla svědkem. Pociťovala jistotu, že dokáže napsat knihu, která bude varovat demokraty v ostatních zemích před fašistickou taktikou. „Jsi horší než já,“ řekl jí Lloyd a ona na to neměla odpověď.

V budově opery se to hemžilo příslušníky SA a SS, mnozí z nich byli ozbrojení. Hlídali každé dveře a svými pohledy a gesty dávali najevo nenávist a opovržení každému, kdo nepodporoval nacisty.

Walter přicházel na schůzi skupiny sociálně demokratické strany se zpožděním. Lloyd rychle probíhal budovou a hledal správnou místnost. Když nahlédl do jednacího sálu, viděl, že od stropu visí obrovský hákový kříž dominující celému prostoru.

První záležitost, která se měla projednávat, až odpoledne začne zasedání, byl zmocňovací zákon, který by umožnil Hitlerovu kabinetu přijímat zákony bez souhlasu Říšského sněmu.

Zmocňovací zákon s sebou přinášel strašlivé vyhlídky. Umožnil by Hitlerovi stát se diktátorem. Represe, zastrašování, násilí, mučení a vraždy, které Německo zažilo v posledních několika týdnech, by byly trvalé. To bylo nemyslitelné.

Lloyd si však nedokázal představit, že by nějaký parlament na světě takový zákon přijal. Odhlasoval by si, že se zbavuje moci. Byla to politická sebevražda.

Sociální demokraty našel v jednom malém sále. Schůze už začala. Lloyd tam Waltera rychle zavedl a pak se mu vydal pro kávu.

Ve frontě se ocitl za bledým, soustředěně se tvářícím mladíkem v truchlivě černém obleku. Lloyd už mluvil německy docela plynně a teď pocítil sebejistotu, že se může pustit do rozhovoru s neznámým člověkem. Dozvěděl se, že muž v černém je Heinrich von Kessel. Dělal totéž co Lloyd, pracoval jako neplacený asistent svého otce Gottfrieda von Kessela, poslance za Německou stranu středu, což byla katolická strana.

„Můj otec zná Waltera von Ulrich moc dobře,“ řekl mu Heinrich. „V roce 1914 oba pracovali jako přidělenci na německém velvyslanectví v Londýně.“

Lloyd si uvědomil, že svět mezinárodní politiky a diplomacie je docela malý.

Heinrich se také snažil Lloydovi vysvětlit, že odpovědí na problémy Německa je návrat ke křesťanské víře.

„Já nejsem moc velký křesťan,“ přiznal Lloyd upřímně. „Doufám, že ti nevadí, když to říkám. Moji velšští prarodiče nedali bez bible ani ránu, ale matka se o to příliš nezajímá a můj nevlastní otec je žid. Občas chodíme do kaple Božího milosrdenství v Aldgate, hlavně proto, že pastor je člen labouristické strany.“

Heinrich se usmál. „Budu se za tebe modlit.“

Katolíci neobracejí kdekoho na svou víru, připomněl si Lloyd. Jaký rozdíl oproti prarodičům v Aberowenu, kteří byli přesvědčení, že každý, kdo nevyznává stejnou víru jako oni, zůstává záměrně slepý ke slovu Božímu a bude odsouzen k věčnému zatracení.

Když se Lloyd vrátil na schůzi sociálních demokratů, právě mluvil Walter. „To se nemůže stát!“ tvrdil. „Zmocňovací zákon je ústavní dodatek. Musí být přítomny dvě třetiny poslanců, což by bylo 432 z možných 647. A souhlas musí vyslovit dvě třetiny z těchto přítomných.“

Zatímco Lloyd pokládal tácek na stůl, sečetl si v duchu ta čísla. Nacisté měli 288 křesel a nacionalisté, jejich blízcí spojenci, jich měli dvaapadesát, dohromady 340, skoro o sto méně. Walter má pravdu. Zákon nemůže projít. Lloyd se uklidnil a posadil se, aby naslouchal diskusi a zlepšoval si němčinu.

Jeho úleva však neměla dlouhého trvání. „Nebuďte si tím tak jistý,“ varoval muž s berlínským dělnickým přízvukem. „Nacisti se domlouvají se Stranou středu.“ To jsou Heinrichovi lidé, uvědomil si Lloyd. „To by jim pomohlo k dalším 74 hlasům,“ dodal muž.

Lloyd se zachmuřil. Proč by měla Strana středu podporovat opatření, které by ji připravilo o veškerou moc?

Walter vyjádřil tutéž myšlenku nepokrytěji. „Jak by mohli být katolíci tak hloupí?“

Lloyd litoval, že nevěděl tohle všechno dřív, než šel pro kávu – býval by to mohl probrat s Heinrichem. Mohl se dozvědět něco užitečného. Zatraceně.

Muž s berlínským přízvukem pokračoval. „V Itálii katolíci uzavřeli s Mussolinim dohodu – konkordát, který má ochránit církev. Proč by to neudělali tady?“

Lloyd si spočítal, že podpora Strany středu by zvýšila nacistické hlasy na 414. „To ale pořád nejsou dvě třetiny,“ řekl Walterovi s úlevou.

Zaslechl ho jiný mladý asistent a upozornil: „Jenže tohle nezohledňuje nejnovější prohlášení předsedy Reichstagu.“ Předsedou Říšského sněmu byl Hermann Göring, Hitlerův nejbližší spolupracovník. Lloyd o žádném prohlášení neslyšel. A zdálo se, že ani nikdo jiný. Poslanci zmlkli. „Rozhodl, že komunističtí poslanci, kteří nejsou přítomni, protože jsou ve vězení, se nepočítají,“ pokračoval asistent.

V celé místnosti propukaly pobouřené protesty. Lloyd viděl, že Walter zbrunátněl. „To nemůže udělat!“ zvolal Walter.

„Je to naprosto nezákonné,“ souhlasil asistent. „Ale udělal to.“

Lloyda to konsternovalo. Přece ten zákon nelze schválit nějakým trikem? Počítal ještě trochu. Komunisté měli 81 křesel. Pokud by se s nimi nepočítalo, nacistům by stačily jen dvě třetiny z 566, což je 378. Ani s nacionalisty by neměli ještě dost hlasů – pokud však získají podporu katolíků, mohli by to zvrátit.

„Tohle všechno je zcela nezákonné,“ vybuchl někdo. „Měli bychom na protest odejít.“

„Ne, ne!“ odmítl to důrazně Walter. „Schválili by zákon v naší nepřítomnosti. Musíme to katolíkům rozmluvit. Wels musí okamžitě začít jednat s Kaasem.“ Otto Wels byl vůdcem sociálně demokratické strany, prelát Ludwig Kaas šéfem Strany středu.

Sálem se rozlehl souhlasný šum.

Lloyd se zhluboka nadechl a promluvil. „Pane von Ulrich, co kdybyste pozval na oběd Gottfrieda von Kessel? Myslím, že jste spolu před válkou pracovali v Londýně.“

Walter se nevesele usmál. „Toho podlézavce!“

S tím obědem to možná nebyl nejlepší nápad. „Nevěděl jsem, že ho nemáte rád,“ omlouval se Lloyd.

Walter vypadal zamyšleně. „Nesnáším ho – ale Bůh ví, že zkusím cokoli.“

„Mám ho vyhledat a tlumočit mu pozvání?“ zeptal se Lloyd.

„Dobrá, zkus to. Jestli přijme, vyřiď mu, že budu v jednu hodinu v Herrenklubu.“

„Vyřídím.“

Lloyd spěchal k místnosti, ve které zmizel Heinrich. Vešel dovnitř. Probíhala tu schůze podobná té, z níž odešel. Pozorně obhlédl celý sál, zahlédl černě oblečeného Heinricha, zachytil jeho pohled a naléhavě mu pokynul.

Vyšli spolu na chodbu. „Vaše strana prý podpoří zmocňovací zákon!“ vychrlil ze sebe.

„Není to jisté,“ odpověděl Heinrich. „Jsou rozděleni.“

„Kdo je proti nacistům?“

„Brüning a někteří další.“ Brüning byl bývalý kancléř a měl ve straně velké slovo.

Lloyd pocítil větší naději. „Kteří další?“

„Vytáhl jsi mě ven, abys ze mě ždímal informace?“

„Promiň, ne, to ne. Walter von Ulrich chce pozvat tvého otce na oběd.“

Heinrich se zatvářil pochybovačně. „Nemají se v lásce – to přece víš, nebo ne?“

„Vytušil jsem to. Dneska ale odloží své neshody stranou!“

Heinrichovi se to moc nezdálo. „Zeptám se ho. Počkej tady.“ Vrátil se do sálu.

Lloyd přemýšlel, jestli to vůbec může fungovat. Škoda že Walter a Gottfried nejsou nejlepší kamarádi. Nemohl však uvěřit, že by katolíci hlasovali s nacisty.

Nejvíc ho znepokojovalo pomyšlení, že když se tohle může stát v Německu, mohlo by se to stát i v Británii. Při této chmurné vyhlídce se zachvěl obavami. Má celý život před sebou a nechce ho strávit v represivní diktatuře. Chtěl se věnovat politice jako rodiče a udělat ze své vlasti lepší místo pro lidi, jako jsou aberowenští havíři. K tomu potřeboval politická shromáždění, na kterých by všichni mohli svobodně vyjadřovat své názory, a také noviny, které můžou útočit na vládu. Stejně tak jsou zapotřebí hospody, kde se lidé můžou o politice přít, aniž by se ohlíželi přes rameno, jestli je někdo neposlouchá.

Fašismus tohle všechno ohrožoval. Ale snad fašismus neuspěje. Walter možná dokáže Gottfrieda přemluvit a zabrání, aby Strana středu nacisty podpořila.

Heinrich vyšel ze dveří. „Udělá to.“

„Skvělé! Pan von Ulrich navrhuje Herrenklub, v jednu hodinu.“

„Skutečně? On je členem?“

„Předpokládám – proč?“

„Je to konzervativní instituce. Vzhledem k tomu, že je Walter von Ulrich, určitě pochází ze šlechtického rodu, i když je socialista.“

„Asi bych měl rezervovat stůl. Víš, kde to je?“

„Hned za rohem.“ Heinrich dal Lloydovi pokyny.

„Nemám udělat rezervaci pro čtyři?“

Heinrich se zazubil. „Proč ne? Když nás dva nebudou chtít, prostě nás pošlou pryč.“ Vrátil se do místnosti.

Lloyd vyšel z budovy, rychle přešel náměstí a kolem vyhořelého Reichstagu zamířil k Herrenklubu.

V Londýně jsou pánské kluby, ale Lloyd ještě nikdy v žádném nebyl. Tenhle vypadá jako něco mezi restaurací a pohřebním ústavem, pomyslel si. Kolem zlehka našlapovali číšníci ve fraku a neslyšně pokládali příbory na stoly s bílými ubrusy. Vrchní číšník převzal rezervaci a zapsal jméno „von Ulrich“ tak slavnostně, jako by vnášel záznam do Knihy mrtvých.

Lloyd se vrátil do operního domu. Bylo tu živěji a hlasitěji a také napětí jako by vzrostlo. Lloyd zaslechl, jak někdo vzrušeně oznamuje, že odpolední jednání zahájí předložením zákona Hitler osobně.

Několik minut před jednou Lloyd s Walterem přešli přes náměstí. „Heinricha von Kessel překvapilo, že jste členem Herrenklubu,“ prohodil Lloyd.

Walter přikývl. „Byl jsem jedním ze zakládajících členů – už je to nejméně deset let. Tehdy to byl Juniklub. Dali jsme se dohromady, abychom bojovali proti Versailleské smlouvě. Stala se z toho pravicová bašta a já tu jsem patrně jediný sociální demokrat, ale zůstávám členem, protože je to užitečné místo k setkávání s nepřítelem.“

V klubu Walter ukázal na elegantního muže u baru. „To je Ludwig Franck, otec Wernera, který se s námi bil v Lidovém divadle,“ upozornil ho Walter. „Jsem si jistý, že není členem – dokonce není ani rodilý Němec –, ale zřejmě je na obědě se svým tchánem, hrabětem von der Helbard. To je ten starší muž vedle něj. Pojď se mnou.“

Přistoupili k baru a Walter je představil. „Vy jste se před pár týdny připletl s mým synem do pěkné mely,“ oslovil Franck Lloyda.

Lloyd si mimoděk sáhl dozadu na hlavu: boule byla pryč, ale na dotek to pořád bolelo. „Museli jsme ochránit ženy, pane,“ odpověděl.

„Na menší rvačce není nic špatného,“ soudil Franck. „Jen vám to, mládenci, prospěje.“

„No tak, Ludi,“ vmísil se netrpělivě Walter. „Rozbíjení předvolebních shromáždění je samo o sobě hrozné, ale váš vůdce chce úplně zničit naši demokracii!“

„Třeba pro nás demokracie není ta správná forma vlády,“ nadhodil Franck. „Koneckonců, nejsme jako Francouzi nebo Američani – díky Bohu.“

„Tobě nevadí, že ztratíš svobodu? Mluv vážně!“

Franck náhle přestal žertovat. „Tak dobře, Waltře,“ řekl chladně. „Když na tom trváš, budu mluvit vážně. S matkou jsme sem dorazili z Ruska před víc než deseti lety. Otec s námi přijet nemohl. Zjistilo se, že přechovává podvratnou literaturu, konkrétně knihu nazvanou ‚Robinson Crusoe‘, zřejmě román, který propaguje buržoazní individualismus, ať už je to k čertu cokoli. Poslali ho do lágru daleko na severu. Možná –“ Franckovi se zlomil hlas. Na chvíli se odmlčel, polkl a pak větu tiše dokončil. „Možná tam ještě pořád je.“

Nastal okamžik ticha. Lloyda ten příběh šokoval. Věděl, že ruská komunistická vláda dokáže být obecně krutá, ale slyšet prostou osobní výpověď člověka, který očividně stále truchlí, to je něco úplně jiného.

„Ludi, my všichni nenávidíme bolševiky – ale nacisti můžou být horší!“ řekl Walter.

„Jsem ochoten to risknout,“ pokrčil rameny Franck.

„Měli bychom se už naobědvat,“ vmísil se hrabě von Helbard. „Mám odpoledne schůzku. Omluvte nás.“ Oba muži odešli.

„Tohle říkají pořád!“ rozčiloval se Walter. „Bolševici! Jako by byli k nacistům jedinou alternativou! Chce se mi brečet.“

Vešel Heinrich se starším mužem, což byl zřejmě jeho otec: oba měli husté černé vlasy stejně učesané na pěšinku, až na to, že Gottfried je měl kratší a protkané stříbrem. Třebaže měli podobné rysy, Gottfried se staromódním límcem vypadal jako pedantský úředník, zatímco Heinrich připomínal spíš romantického básníka než politického asistenta.

Všichni čtyři se odebrali do jídelny. Walter neztrácel čas. Sotva si objednali, obrátil se ke svému hostu. „Nedokážu pochopit, co vaše strana doufá, že získá, když podpoříte tenhle zmocňovací zákon, Gottfriede.“

Von Kessel byl stejně otevřený. „Jsme katolická strana a naší první povinností je chránit postavení církve v Německu. V tohle lidé doufají, když nám odevzdávají svůj hlas.“

Lloyd se nesouhlasně zamračil. Matka bývala členkou parlamentu a vždycky prohlašovala, že její povinností je sloužit lidem, kteří ji nevolili, stejně jako těm, kdo ji volili.

Walter použil jiný argument. „Nejlepší ochranou pro všechny naše církve je demokratický parlament – a vy se ji přesto chystáte odvrhnout!“

„Probuď se, Waltře,“ zavrtěl popuzeně hlavou Gottfried. „Hitler vyhrál volby. Dostal se k moci. Ať uděláme cokoli, Německu bude v dohledné budoucnosti vládnout on. My se musíme chránit.“

„Jeho sliby jsou bezcenné!“

„Požádali jsme o konkrétní písemná ujištění: katolická církev bude nezávislá na státu, katolické školy budou nerušeně fungovat dál, katolíci ve státních službách nebudou diskriminováni.“ Tázavě pohlédl na syna.

„Slíbili, že se s námi dohodnou hned dnes odpoledne,“ dodal Heinrich.

„Zvažte možnosti!“ naléhal Walter. „Cár papíru podepsaný tyranem, nebo demokratický parlament – co je lepší?“

„Nejmocnější je Bůh.“

Walter obrátil oči v sloup. „Pak Bůh ochraňuj Německo,“ povzdechl si.

Němci ještě neměli čas, aby si osvojili víru v demokracii, uvědomil si Lloyd při sporu Waltera s Gottfriedem. Říšský sněm byl suverénní institucí pouhých čtrnáct let. Prohráli válku, byli svědky totální devalvace své měny a trpěli masovou nezaměstnaností: volební právo jim připadalo jako nedostatečná ochrana.

S Gottfriedem se nedalo pohnout. Na konci oběda byl jeho postoj stejně pevný jako předtím. Jeho zodpovědností bylo chránit katolickou církev. Lloydovi se chtělo křičet.

Vrátili se do operního domu a poslanci zaujali svá místa v hledišti. Lloyd s Heinrichem usedli do zvýšené lóže.

Lloyd viděl členy sociálně demokratické strany seskupené úplně vlevo. Když se přiblížil čas zahájení, povšiml si, že u východů a kolem stěn za sociálními demokraty se v hrozivém oblouku rozestoupili příslušníci SA a SS. Téměř jako by hodlali poslancům zabránit v odchodu z budovy, dokud zákon neschválí. Lloydovi to připadalo nesmírně zlověstné. Při pomyšlení, že by tady mohl uvíznout i on sám, se zachvěl strachy.

Ozval se jásot a potlesk a vešel Hitler v uniformě SA. Jak stoupal na pódium, nacističtí poslanci, většinou podobně oblečení, se u vytržení zvedali z křesel. Sedět zůstali jen sociální demokraté; Lloyd si však všiml, že se někteří nervózně ohlížejí přes rameno na ozbrojené stráže. Jak by mohli svobodně mluvit a hlasovat, když jsou nervózní už kvůli tomu, že se nepřipojili k ovacím ve stoje určeným jejich protivníkovi?

Když konečně utichli, Hitler začal mluvit. Stál zpříma s levou paží po boku, gestikuloval pouze pravicí. Hlas měl řezavý a skřípavý, ale silný, a Lloydovi připomněl kulomet a štěkajícího psa; hlas se mu chvěl vzrušením, když mluvil o „listopadových zrádcích“ z roku 1918, kteří kapitulovali, když Německo mělo vítězství ve válce na dosah. Hitler nepředstíral: Lloyd cítil, že upřímně věří každému hloupému, ignorantskému slovu, které pronáší.

Listopadoví zrádci bylo pro Hitlera otřepané téma, ale pak zamířil jinam. Mluvil o kostelích a významném postavení křesťanského náboženství v Německu. Tohle pro něj bylo neobvyklé téma a jeho slova jasně mířila na Stranu středu, jejíž hlasy rozhodnou o dnešním výsledku. Zdůraznil, že obě hlavní denominace, protestantskou a katolickou, chápe jako nejvýznamnější činitele pro podporu statusu národa. Jejich práva nebudou nacistickou vládou dotčena.

Heinrich vrhl na Lloyda vítězný pohled.

„Přesto bych si to na vašem místě nechal dát písemně,“ zamumlal Lloyd.

K závěru řeči dospěl Hitler po dvou a půl hodinách.

Zakončil nepochybnou hrozbou násilím. „Vláda nacionalistického povstání je odhodlána a připravena vyrovnat se s oznámením, že zákon byl odmítnut – a že tím byl vyhlášen odpor.“ Dramaticky se odmlčel a vyčkával, až jeho vzkaz zapůsobí: hlasování proti zákonu bude prohlášením odporu. Pak to ještě posílil. „Nyní rozhodněte sami, pánové, jestli má být mír, nebo válka!“

Usedl za souhlasného řevu nacistických poslanců a zasedání bylo přerušeno.

Heinrich byl nadšený; Lloyd sklíčený. Vydali se každý jinam: jejich strany teď uskuteční zoufalé poslední porady.

Sociální demokraté byli skleslí. Jejich vůdce Wels musí na zasedání promluvit, ale co může říct? Několik poslanců varovalo, že když bude Hitlera kritizovat, neodejde možná z budovy živý. I oni se báli o život. Kdyby zabili poslance, pomyslel si Lloyd a polil ho studený pot, co by se stalo jejich asistentům?

Wels se neskrýval s tím, že v kapse vesty má kapsli s kyanidem. Kdyby ho zatkli, spáchal by sebevraždu, aby unikl mučení. Lloyd se zděsil. Wels byl zvolený zástupce, přesto byl donucen chovat se jako nějaký záškodník.

Lloyd začal tento den s falešnými nadějemi. Myslel si, že zmocňovací zákon je bláznivý nápad, který nemá šanci na uskutečnění. Teď viděl, že většina lidí očekává, že se zákon dnes stane skutečností. Odhadl situaci špatně.

Nemýlí se i v přesvědčení, že něco takového by se v jeho vlasti stát nemohlo? Neklamal sám sebe?

Někdo se zeptal, jestli katolíci už učinili konečné rozhodnutí. Lloyd se zvedl. „Zjistím to,“ řekl. Vyšel ven a utíkal do sálu, kde se radila Strana středu. Jako předtím i teď strčil hlavu do dveří a pokynul Heinrichovi, aby vyšel ven.

„Brüning a Ersing kolísají,“ sdělil mu Heinrich.

Lloydovi kleslo srdce. Ersing byl předák katolických odborů. „Jak může odboráře vůbec napadnout, že by hlasoval pro tenhle zákon?“ podivil se.

„Kaas říká, že vlast je v nebezpečí. Všichni si myslí, že když zákon odmítneme, vypukne krvavá anarchie.“

„Když ho schválíte, nastane krvavá tyranie.“

„Co udělají vaši poslanci?“

„Myslí si, že je zastřelí, když budou hlasovat proti. Ale stejně to udělají.“

Heinrich šel zase dovnitř a Lloyd se vrátil k sociálním demokratům. „Zatvrzelci slábnou,“ oznámil Walterovi a jeho kolegům. „Bojí se, že když zákon bude odmítnut, vypukne občanská válka.“

Pochmurná nálada se prohloubila.

V šest hodin se všichni vrátili do jednacího sálu.

Jako první promluvil Wels. Mluvil klidně, rozumně a bez emocí. Zdůraznil, že život v demokratické republice byl pro Němce celkově dobrý, přinesl svobodné a rovné příležitosti, sociální zabezpečení a vrátil Německo do postavení normálního člena mezinárodního společenství.

Lloyd si všiml, že si Hitler dělá poznámky.

Nakonec Wels statečně vyznal oddanost lidskosti a spravedlnosti, svobodě a socialismu. „Žádný zmocňovací zákon vám nedá moc, abyste vymýtili ideje, které jsou věčné a nezničitelné,“ prohlásil s rostoucí odvahou, zatímco nacisté se mu začali vysmívat a pošklebovat.

Sociální demokraté tleskali, ale byli přehlušeni.

„Zdravíme pronásledované a potlačované!“ zvolal Wels. „Zdravíme naše přátele v celé zemi. Jejich vytrvalost a loajálnost si zasluhují náš obdiv.“

Lloyd v pokřikování a bučení nacistů jen stěží zachytával jeho slova.

„Jejich odvážné přesvědčení a nezlomný optimismus jsou zárukou zářivější budoucnosti!“

Usedl za divokého řevu.

Změní ta řeč něco? Lloyd netušil.

Po Welsovi promluvil znovu Hitler. Tentokrát byl jeho tón úplně jiný. Lloyd si uvědomil, že při svém předchozím projevu se kancléř jenom rozehříval. Teď byl jeho hlas silnější, fráze přehnanější, tón plný pohrdání. Neustále používal pravou ruku k agresivním gestům – ukazoval, bušil, svíral pěst, kladl si ruku na srdce a máchal jí, jako by smetal opozici. Jeho stoupenci každou plamennou větu vítali hlasitým jásotem. Všechny věty vyjadřovaly tutéž emoci: divokou, všepohlcující, vražednou zuřivost.

Hitler byl také sebejistý. Prohlásil, že zmocňovací zákon nepotřeboval předkládat. „Apelujeme v tuto hodinu na německý Říšský sněm, aby nám schválil něco, co bychom si stejně vzali!“ vysmíval se poslancům.

Heinrich vypadal znepokojeně a z lóže se vytratil. Chvíli poté ho Lloyd zahlédl v hledišti, jak něco šeptá otci do ucha.

Když se vrátil do lóže, byl jako zkoprnělý.

„Dostali jste písemné záruky?“ zeptal se Lloyd.

Heinrich se mu nedokázal podívat do očí. „Dokument se právě píše na stroji,“ odpověděl.

Hitler nakonec vyjádřil opovržení vůči sociálním demokratům. Nestojí o jejich hlasy. „Německo bude svobodné,“ řval. „Ale ne vaší zásluhou!“

Poté krátce promluvili vůdci ostatních stran. Všichni vypadali zdrceně. Prelát Kaas oznámil, že Strana středu návrh zákona podpoří. Ostatní ho následovali. Pro návrh byli všichni kromě sociálních demokratů.

Byl oznámen výsledek hlasování a nacisté divoce jásali.

Lloyd užasle přihlížel. Stal se svědkem brutálního použití nestoudné síly a byl na to ošklivý pohled.

Odešel z lóže, aniž s Heinrichem promluvil.

Waltera našel v předsálí; plakal. Otíral si obličej velkým bílým kapesníkem, ale slzy se stále řinuly. Takhle plačící muže Lloyd viděl jen na pohřbech.

Teď nevěděl co říct, co udělat.

„Můj život se zhroutil,“ řekl Walter. „Tohle je konec všech nadějí. Německá demokracie je mrtvá.“

{ VII }

Sobota 1. dubna byla dnem bojkotu židovských obchodů a podniků. Lloyd s Ethel chodili po Berlíně, nevěřícně kroutili hlavou a Ethel si dělala poznámky pro svou knihu. Na výkladních sklech obchodů, které patřily židům, byly namalované Davidovy hvězdy. U vchodů do obchodních domů židovských majitelů stáli hnědokošiláči a zastrašovali lidi, kteří chtěli vejít dovnitř. Hlídky postávaly před kancelářemi židovských advokátů a ordinacemi židovských lékařů. Lloyd shodou okolností viděl, jak dva muži v hnědých košilích zastavují pacienty přicházející do ordinace doktora Rothmanna, rodinného lékaře von Ulrichových. Jenže pak je jakýsi nosič uhlí, který měl sice vymknutý kotník, ale ruce jako lopaty, poslal k čertu, a oni se vydali hledat snazší oběť. „Jak můžou být lidé na sebe tak zlí?“ nechápala Ethel.

Lloyd přemýšlel o nevlastním otci, kterého miloval. Bernie Leckwith byl žid. Kdyby do Británie přišel fašismus, Bernie by se stal terčem téhle nenávisti. Při tom pomyšlení se otřásl.

Večer se v Bistru Robert konala jakási tryzna. Bylo zřejmé, že ji nikdo neorganizoval, ale kolem osmé hodiny tu bylo plno sociálních demokratů, Maudiných kolegů-novinářů a Robertových divadelních přátel. Optimističtější mezi nimi soudili, že svoboda bude po dobu hospodářského poklesu jenom hibernovat a pak se jednoho dne probudí. Ostatní jen truchlili.

Lloyd moc nepil. Nelíbily se mu účinky alkoholu na mozek. Alkohol mu zamlžoval myšlení. Kladl si otázku, jestli německá levice nemohla udělat něco, co by téhle katastrofě zabránilo, ale odpověď nenacházel.

Maud jim řekla o Adině miminku Kurtovi. „Přinesla si ho z nemocnice domů a on prozatím vypadá docela spokojeně. Ale má poškozený mozek a nikdy nebude normální. Až bude starší, bude muset žít v nějakém ústavu, drobeček ubohý.“

Lloyd už slyšel, jak chlapečkovi pomohla na svět jedenáctiletá Clara. Ta holka má kuráž.

V půl desáté dorazil komisař Thomas Macke v uniformě s hnědou košilí.

Když tu byl posledně, Robert s ním jednal jako se směšnou figurkou, ale Lloyd tehdy vycítil, že v tom muži se skrývá hrozba. S malým knírkem uprostřed tlustého obličeje sice vypadal směšně, ale v očích mu zaplála krutost, a to Lloyda znervóznilo.

Prodat restauraci Robert odmítl. Co tu teď Macke chce?

Macke se postavil doprostřed jídelního prostoru a vykřikl: „Tahle restaurace se používá, aby se podporovalo zvrhlé chování!“

Hosté ztichli, nechápali, oč jde.

Macke zvedl prst s gestem, které vyjadřovalo Jen si to poslechněte! Lloyd měl pocit, že na tom je cosi strašlivě povědomého – a uvědomil si, že Macke napodobuje Hitlera.

„Homosexualita není slučitelná s mužnou povahou německého národa!“

Lloyd se zamračil. Chce tím říct, že Robert je gay?

Z kuchyně vešel do restaurace Jörg s vysokou kuchařskou čepicí na hlavě. Zůstal stát u dveří a zadíval se výhrůžně na Mackeho.

Lloyda náhle napadla otřesná myšlenka. Možná Robert je gay.

Koneckonců od války žijí s Jörgem spolu.

Lloyd se rozhlédl po jejich divadelních přátelích a všiml si, že jsou to všechno dvojice mužů, s výjimkou dvou žen s krátkými vlasy…

Lloydovi to nešlo do hlavy. Věděl, že gayové existují, a jako svobodomyslný člověk byl přesvědčen, že by se neměli pronásledovat, ale mělo by se jim pomáhat. Považoval je však za narušené a úchylné. Robert a Jörg vypadali jako normální muži, kteří vedou podnik a žijí v tichosti – málem jako manželská dvojice!

Obrátil se k matce. „Jsou Robert s Jörgem skutečně…?“ zeptal se tiše.

„Jsou, drahoušku,“ přisvědčila.

Maud, sedící vedle ní, dodala: „V mládí byl Robert postrachem sluhů.“

Obě ženy se zahihňaly.

Lloyd byl dvojnásobně šokován: nejenže je Robert gay, ale Ethel s Maud to považují za záležitost, o které lze bezstarostně žertovat.

„Podnik se okamžitě uzavírá!“ zvolal Macke.

„Nemáte právo!“ ohradil se Robert.

Macke to sám zavřít nemůže, pomyslel si Lloyd; pak si vzpomněl, jak hnědé košile zaplnily jeviště v Lidovém divadle. Pohlédl ke vchodu – a jako opařený zíral na příslušníky SA hrnoucí se dveřmi dovnitř.

Začali obcházet stoly a porážet láhve a sklenice. Někteří hosté nehybně seděli a přihlíželi; jiní se zvedli. Několik mužů se rozkřiklo, jedna žena zaúpěla.

Walter se postavil a nahlas, ale klidně promluvil. „Měli bychom všichni v klidu odejít,“ řekl. „Žádných hrubostí není zapotřebí. Všichni si jen vezměte kabáty a klobouky a jděte domů.“

Hosté začali odcházet, někteří se pokoušeli dostat ke kabátům, druzí prostě prchali. Walter a Lloyd doprovodili Maud s Ethel ke dveřím. Nedaleko východu byla pokladna a Lloyd zahlédl jednoho hnědokošiláče, jak ji otvírá a cpe si peníze do kapes.

Robert do té doby nehybně stál a nešťastně sledoval, jak mu celovečerní obchody mizí do tmy; tohle však bylo příliš. Vykřikl na protest a hnědou košili od pokladny odstrčil.

Muž ho udeřil pěstí, srazil ho na zem a začal do něj kopat. Další vetřelec se k němu přidal.

Lloyd se vrhl Robertovi na pomoc. Zaslechl, jak matka vykřikla „Ne!“, ale to už odstrkával příslušníka SA stranou. Jörg byl skoro stejně rychlý a oba se sklonili, aby pomohli Robertovi ze země.

Okamžitě je napadlo několik dalších hnědých košil. Lloyd schytal rány pěstí a kopance a cosi těžkého ho zasáhlo do hlavy; vykřikl bolestí a pomyslel si: Ne, znovu už ne!

Otočil se čelem k útočníkům a začal rozdávat údery levou i pravou pěstí, snažil se, aby každá ráda tvrdě dopadla, jako by měla cílem projít – jak ho to učili. Dva muže srazil k zemi, pak ho popadli zezadu a on ztratil rovnováhu. Vzápětí ležel na podlaze, dva muži na něm a třetí do něj kopal.

Potom ho převalili na břicho, paže mu stáhli za záda a Lloyd ucítil na zápěstích kov. Poprvé v životě měl nasazená pouta. Ovládl ho neznámý druh strachu. Tohle nebyla jen další výtržnost. Zbitý a zkopaný byl už dřív, ale teď ho to horší teprve čekalo.

„Zvedni se,“ vyzval ho někdo německy.

Namáhavě se postavil. Hlava ho bolela. Viděl, že Robert a Jörg mají také nasazená pouta. Robert měl zakrvácená ústa a Jörg jedno oko zalité krví. Půl tuctu vetřelců je hlídalo. Ostatní dopíjeli sklenice a láhve, co zůstaly na stolech, nebo postávali u pultu s dezerty a ládovali se moučníky.

Všichni hosté už zřejmě odešli. Lloydovi se ulevilo, že se matka dostala pryč.

Dveře restaurace se otevřely a vrátil se Walter. „Komisaři Macke,“ oslovil šéfa vetřelců, a potvrdil tím charakteristickou schopnost politika pamatovat si jména. „Co má tahle nehoráznost znamenat?“ zeptal se s maximální mírou autority, na jakou se teď zmohl.

Macke ukázal na Roberta a Jörga. „Tihle dva muži jsou homosexuálové,“ ušklíbl se. „A ten kluk napadl pomocného policistu, když je zatýkal.“

Walter ukázal na otevřenou pokladnu, jejíž vytažená zásuvka byla až na pár drobných mincí prázdná. „Policisté nyní loupí?“

„Nějaký zákazník musel využít zmatku, který způsobili ti, co se vzpěčovali zadržení.“

Někteří příslušníci SA se zachechtali.

„Vy jste býval řádný policista, že, Macke?“ prohodil Walter. „Kdysi jste na sebe mohl být hrdý. Ale co jste teď?“

Mackeho se to dotklo. „Nastolujeme pořádek, abychom chránili vlast.“

„Kam se chystáte zadržené odvést?“ naléhal Walter. „Bude to některé řádně určené místo? Nebo nějaké napůl utajené neoficiální sklepení?“

„Budou odvezeni do kasáren na Friedrichstrasse,“ odpověděl pobouřeně Macke.

Lloyd zahlédl spokojený výraz, který se mihl ve Walterově obličeji, a uvědomil si, že Walter Mackeho šikovně zmanipuloval tím, že zahrál na zbytky jeho profesionální cti, a přiměl ho tak odhalit jeho skutečné záměry. Teď Walter aspoň věděl, kam Lloyda a ostatní odvážejí.

Ale co se stane v kasárnách?

Lloyda ještě nikdy nezatkli. Žil však v londýnském East Endu, takže znal spoustu lidí, kteří se dostali do potíží s policií. Velkou část života strávil na ulici kopáním do mičudy s kluky, jejichž otcové bývali často zatčeni. Znal špatnou pověst policejní stanice na Leman Street v Aldgate. Z té budovy vyšel jen málokdo bez zranění. Říkalo se, že tam je po všech stěnách krev. Lze očekávat, že v kasárnách na Friedrichstrasse to bude lepší?

„Tohle je mezinárodní incident, komisaři,“ upozornil Walter. Lloyd vytušil, že Walter používá služební hodnost v naději, že přiměje Mackeho, aby se choval víc jako policista a méně jako gauner. „Zadržel jste tři cizí státní příslušníky – dva Rakušany a jednoho Angličana.“ Zvedl ruku, jako by chtěl odmítnout protesty. „Teď už je pozdě z toho vycouvat. Obě velvyslanectví jsou informována a já nepochybuju, že do hodiny budou jejich zástupci klepat na dveře ministerstva zahraničních věcí na Wilhelmstrasse.“

Lloyd přemýšlel, jestli je to pravda.

Macke se nepřívětivě ušklíbl. „Ministerstvo zahraničí nebude spěchat s obhajobou dvou teploušů a jednoho mladého výtržníka.“

„Ministr zahraničí von Neurath není členem vaší strany,“ připomněl Walter. „Možná bude upřednostňovat zájmy vlasti.“

„Uvidíte, že udělá, co se mu řekne. A teď mi nepřekážejte v konání mých povinností.“

„Varuji vás!“ řekl Walter směle. „Měl byste dodržovat předpisy – nebo bude malér.“

„Zmizte mi z očí,“ osopil se na něj Macke.

Walter odešel.

Lloyda, Roberta a Jörga vyvedli ven a vystrčili je na korbu nákladního auta. Tam si museli lehnout na ložnou plochu, zatímco příslušníci SA je hlídali vsedě na postranních lavicích. Vozidlo se rozjelo. Lloyd poznal, jak bolí, když má člověk takhle spoutané ruce. Pořád měl pocit, že se mu každým okamžikem vykloubí rameno.

Cesta byla naštěstí krátká. Z náklaďáku je postrkem odvedli do budovy. Byla tu tma a Lloyd toho moc neviděl. U jakési přepážky si zapsali jeho jméno a sebrali mu pas. Robert přišel o zlatou jehlici do kravaty a řetízek k hodinkám. Konečně jim sejmuli pouta a strčili je do místnosti s mdlým osvětlením a zamřížovanými okny. Nacházelo se tu už kolem čtyřiceti dalších vězňů.

Lloyda bolelo celé tělo. Bolest na hrudi naznačovala, že má asi zlomené žebro. Obličej měl samou modřinu a bolesti hlavy ho skoro oslepovaly. Toužil po aspirinu, šálku čaje a polštáři. Měl pocit, že může trvat celé hodiny, než něco z toho dostane.

Všichni tři se posadili na zem nedaleko dveří. Lloyd složil hlavu do dlaní, zatímco Robert s Jörgem přemítali, za jak dlouho se asi dostaví pomoc. Walter bezpochyby zatelefonuje právníkovi. Jenže dekret o požáru Říšského sněmu pozastavil řadu obvyklých práv, takže žádnou náležitou ochranu podle zákona neměli. Walter bude také kontaktovat velvyslanectví: politický vliv teď byl jejich hlavní nadějí. Lloyda napadlo, že matka se pokusí o mezistátní telefonický hovor na ministerstvo zahraničí v Londýně. Pokud se jí spojení podaří, vláda k zadržení britského studenta určitě něco řekne. To všechno bude nějakou dobu trvat – nejméně hodinu, možná dvě nebo tři.

Uplynuly však čtyři hodiny, pak pět, a dveře se neotevřely.

Civilizované země mají zákon, který stanovuje, jak dlouho může policie držet někoho ve vazbě bez formálních záležitostí: obvinění, advokáta, soudu. Lloyd si teď uvědomil, že takový zákon není jen formalita. Můžou ho tu nechat věčně.

Zjistil, že všichni ostatní vězni v místnosti jsou političtí: komunisté, sociální demokraté, odborářští funkcionáři a jeden kněz.

Noc plynula pomalu. Nikdo z nich tří nespal. Lloydovi připadal spánek nemyslitelný. Když se konečně dveře cely otevřely, pronikalo už zamřížovanými okny šedé ranní světlo. Jenže žádní právníci ani diplomaté dovnitř nevstoupili, jen dva muži v zástěře dotlačili vozík s velkou bandaskou. Naběračkou nalévali řídkou ovesnou kaši. Lloyd nejedl, ale vypil plecháč kávy, která chutnala po spáleném ječmenu.

Domyslel si, že noční službu na britském velvyslanectví měli níže postavení diplomaté, jejichž slovo nemá velkou váhu. Hned jak se dnes ráno objeví velvyslanec, učiní patřičné kroky.

Hodinu po snídani se dveře otevřely znovu, ale tentokrát tam stáli jen příslušníci SA. Vyvedli všechny vězně ven a nechali je nastoupit na nákladní automobil: čtyřicet až padesát mužů na jediný vůz s plachtou; byli tak namačkaní, že museli zůstat stát. Lloydovi se podařilo udržet blízko Roberta a Jörga.

Možná jedou k soudu, třebaže je neděle, doufal Lloyd. Přinejmenším tam budou právníci a nějaké zdání náležitého soudního jednání. Domníval se, že mluví německy natolik dobře, aby se dokázal obhájit, a svou řeč si v duchu nacvičoval. Byl v restauraci na večeři s matkou; viděl, jak někdo vykrádá pokladnu; zapletl se do následné šarvátky. Představoval si i svůj křížový výslech. Zeptají se ho, jestli muž, kterého napadl, byl příslušník SA. Odpoví: „Jeho oblečení jsem si nevšiml – viděl jsem prostě zloděje.“ V soudní síni zazní smích a žalobce bude vypadat směšně.

Vyjeli z města.

Dírami v plachtě na bocích vozu viděli ven. Lloyd měl pocit, že už ujeli dobrých pětatřicet kilometrů, když Robert jmenoval městečko severně od Berlína. „Jsme v Oranienburgu.“

Náklaďák se zastavil před dřevěnou bránou v cihlovém oplocení. Střežili ji dva příslušníci SA s puškami.

Lloydův strach o stupínek vzrostl. Kde je soud? Tohle vypadalo spíš jako vězeňský lágr. Jak můžou strčit lidi do vězení bez soudu?

Po krátkém čekání vjel vůz dovnitř a zastavil u seskupení zchátralých budov.

Lloyda se zmocnila ještě větší úzkost. Včera v noci měl alespoň útěchu, že Walter ví, kde je. Dneska to možná nikdo neví. Co kdyby policie prostě řekla, že ve vazbě není a že o jeho zatčení nemají žádný záznam? Jak by ho mohli zachránit?

Vystoupili z vozu a dovlekli se do budovy, která vypadala jako nějaká bývalá továrna. Páchlo to tu jako v hospodě. Možná to býval pivovar.

Znovu si zapsali jejich jména. Lloyd byl rád, že existuje nějaký záznam o jeho pohybu. Nebyli nijak spoutáni, ale neustále je hlídali hnědokošiláči s puškami a Lloyd měl chmurný pocit, že jen dychtí po zámince, aby si mohli vystřelit.

Každý dostal plátěný slamník a tenkou deku. Nahnali je do polorozpadlého stavení, které kdysi mohlo sloužit jako skladiště. Pak začalo čekání.

Toho dne pro Lloyda nikdo nepřišel.

Večer dorazil další vozík s bandaskou, tentokrát v ní byla vařená mrkev s tuřínem. Každý muž dostal misku a kus chleba. Lloyd už byl velice vyhladovělý, nejedl čtyřiadvacet hodin, a tak ubohou večeři zhltal a ještě by si byl přidal.

Kdesi v táboře byli tři nebo čtyři psi, a ti celou noc vyli.

Lloyd se cítil špinavý. Už druhou noc strávil v tomtéž oblečení. Potřeboval se vykoupat, oholit a vzít si čistou košili. Záchod představovaný dvěma sudy v koutě byl naprosto nechutný.

Ale zítra je pondělí. Pak se něco stane.

Kolem čtvrté ráno Lloyd usnul. V šest ho vzbudilo řvaní stráže: „Schleicher! Jörg Schleicher! Kdo z vás je Schleicher?!“

Možná je propustí.

Jörg se zvedl. „Já jsem Schleicher.“

„Pojďte se mnou,“ vyzval ho příslušník SA.

„Proč?“ zeptal se vyděšeně Robert. „Co mu chcete? Kam jde?“

„Jste snad jeho matka?“ ušklíbl se hnědokošiláč. „Lehněte si a držte hubu.“ Šťouchl do Jörga puškou. „Ven!“

Lloyd je sledoval, jak odcházejí, a začal litovat, že toho chlapa nesrazil pěstí a nesebral mu pušku. Mohl uprchnout. A kdyby se mu to nepodařilo, co by mu mohli udělat – strčit ho do vězení? Jenže v klíčovém okamžiku ho útěk vůbec nenapadl. Nezískává už mentalitu vězně?

Dokonce se těšil na ovesnou kaši.

Před snídaní je všechny vyvedli ven.

Stáli kolem malé plochy o velikosti asi čtvrtiny tenisového dvorce, oplocené drátěným pletivem. Možná se tu dřív skladovalo něco nepříliš cenného – stavební dřevo nebo ojeté pneumatiky. Lloyd se v chladném ranním vzduchu třásl: kabát měl pořád ještě v Bistru Robert.

Pak spatřil přicházejícího Thomase Mackeho.

Policejní detektiv měl přes uniformu SA černý plášť. Lloyd si všiml, že těžce našlapuje, jako by měl ploché nohy.

Za Mackem přiváděli dva strážci za obě paže nahého muže s kbelíkem naraženým přes hlavu.

Lloyd vytřeštil oči hrůzou. Vězeň měl ruce spoutané za zády a kbelík byl pevně přivázaný provazem pod bradou, aby nespadl.

Byl to křehký, poměrně mladý muž se světlým pubickým ochlupením.

„Ach, Bože, to je Jörg,“ zaúpěl Robert.

Shromáždily se tu všechny hnědé košile z lágru. Lloyd se zamračil. Co je tohle, nějaká krutá hra?

Jörga dovedli do oploceného prostoru a tam ho nechali, rozklepaného zimou. Oba jeho průvodci se vzdálili. Na pár minut zmizeli, pak se vrátili a každý vedl dva německé ovčáky.

Tím se vysvětlovalo to celonoční štěkání.

Psi byli hubení a v tmavé srsti měli nezdravé lysiny. Vypadali vyhladověle.

Strážci je přiváděli k oplocené ploše.

Lloyd měl nejasné, ale hrozivé tušení, co se bude dít.

„Ne!“ vykřikl Robert a rozběhl se. „Ne, ne, ne!“ Pokusil se otevřít branku v oplocení. Tři strážci ho surově odvlekli. Zápasil s nimi. Ale byli to silní mladí grázlové a Robertovi táhlo na padesátku: nemohl jim vzdorovat. Opovržlivě ho odhodili na zem.

„Ne,“ řekl svým mužům Macke. „Ať se kouká.“

Zvedli Roberta a přidrželi ho čelem k drátěnému oplocení.

Psy zavedli dovnitř. Byli vzrušení, štěkali a z tlamy jim odkapávaly sliny. Oba psovodi zacházeli se psy zkušeně a beze strachu, očividně to s nimi uměli. Lloydovi proběhla hlavou chmurná myšlenka, kolikrát už tohle asi dělali.

Muži psy vypustili a sami vyšli rychle ven.

Psi se na Jörga vrhli. Jeden se mu zakousl do lýtka, další do paže, třetí do stehna. Z kovového kbelíku se ozval tlumený výkřik kruté bolesti a děsu. Příslušníci SA jásali a tleskali. Vězňové přihlíželi v němé hrůze.

Po prvním šoku se Jörg pokusil bránit. Ruce měl spoutané a neviděl, ale naslepo kopal. Bosé nohy však vyhladovělé psy nijak neodradily. Uhýbali, znovu se vraceli a zatínali do něj ostré zuby.

Pokusil se o útěk. Se psy v patách běžel, dokud nevrazil do drátěného plotu. Strážci vřeštěli radostí. Jörg se rozběhl jiným směrem, ale výsledek byl stejný. Jeden pes mu vyrval kus svalu ze zadku a hnědokošiláči se mohli popukat smíchy.

Strážce nedaleko Lloyda vykřikl: „Vocas! Urafni mu vocas!“ Slangový význam německého slova „Schwanz“ Lloyd znal. Muž byl hysterický vzrušením.

Jörgovo bílé tělo teď krvácelo z četných ran. Přitiskl se hrudí k drátěnému plotu, chránil si genitálie a kopal dozadu a do stran. Jenže slábl. Jeho kopy byly čím dál chabější. Sotva se držel na nohou. Psi začali být smělejší, rvali ho a polykali krvavé žvance.

Nakonec Jörg klesl na zem.

Psům začala hostina.

Do uzavřeného prostoru se vrátili psovodi. Zkušenými pohyby znovu uvázali psy na vodítka, odtáhli je od Jörga a odvedli pryč.

Podívaná skončila a příslušníci SA se za vzrušeného klábosení začali rozcházet.

Robert vběhl za plot a tentokrát ho nikdo nezastavil. S nářkem se sklonil nad Jörgem.

Lloyd mu pomohl rozvázat Jörgovy ruce a sejmout kbelík. Jörg byl v bezvědomí, ale dýchal. „Zaneseme ho do baráku,“ navrhl Lloyd. „Vezměte ho za nohy.“ Lloyd popadl Jörga pod pažemi a spolu ho odnesli do budovy, kde spali. Položili ho na slamník. Ostatní vězňové zasmušile a vystrašeně přihlíželi. Lloyd doufal, že některý z nich oznámí, že je lékař, ale nikdo se neozval.

Robert si odložil sako a vestu, pak si svlékl košili a použil ji k otírání ran. „Potřebujeme čistou vodu,“ řekl.

Na dvoře byla studna s pumpou. Lloyd vyšel ven, ale neměl do čeho vodu vzít. Vrátil se na oplocený pozemek. Kbelík tam pořád ještě ležel. Vymyl ho a naplnil vodou.

Když se vrátil, slamník byl prosáklý krví.

Robert smočil košili v kýblu a vkleče u slamníku dál omýval Jörgovy rány. Bílá košile byla za chvíli červená.

Jörg se pohnul.

Robert na něj tiše promluvil. „Buď klidný, můj drahý. Už je po všem a já jsem tady.“ Jenže Jörg zřejmě neslyšel.

Pak vešel dovnitř Macke se čtyřmi nebo pěti nohsledy v hnědých košilích. „Tak!“ zvolal. „Teď víte, co si myslíme o homosexuálních zvrhlících.“

Lloyd ukázal na Jörga a rozzlobeně se zamračil. „Zvrhlík je ten, kdo tohle způsobil.“ S maximálním vztekem a opovržením dodal: „Komisař Macke.“

Macke lehce kývl hlavou na jednoho ze svých mužů. Ten zdánlivě lhostejným pohybem otočil pušku a pažbou udeřil Lloyda do hlavy.

Lloyd padl na zem a v bolestných mukách se chytil za hlavu.

Zaslechl promluvit Roberta. „Prosím, jenom mě nechte, abych se postaral o Jörga.“

„Možná,“ utrousil Macke. „Nejdřív ale pojďte sem.“

Lloyd navzdory bolesti otevřel oči, aby viděl, co se děje.

Macke přitáhl Roberta k hrubému dřevěnému stolu na opačném konci místnosti. Z kapsy vytáhl jakýsi dokument a plnicí pero. „Vaše restaurace má teď poloviční cenu oproti tomu, co jsem nabízel posledně – deset tisíc marek.“

„To je jedno,“ vzlykal Robert. „Nechte mě s Jörgem.“

„Tady to podepište,“ vyzval ho Macke. „Pak všichni tři můžete jít domů.“

Robert podepsal.

„Tenhle pán může být svědkem,“ usoudil Macke a podal pero jednomu z příslušníků SA. Pohlédl přes místnost do očí Lloydovi. „A náš zbrklý anglický host může být třeba druhým svědkem.“

„Udělej, co chce, Lloyde,“ zasípal Robert.

Lloyd namáhavě vstal, promnul si bolavou hlavu, vzal pero a podepsal.

Macke strčil smlouvu vítězoslavně do kapsy a vyšel ven.

Robert s Lloydem se vrátili k Jörgovi.

Ale Jörg byl mrtvý.

{ VIII }

Walter s Maud přišli na nádraží Lehrte, kousek na sever od vypáleného Říšského sněmu, aby se rozloučili s Ethel a Lloydem. Nádražní budova byla postavena v neorenesančním stylu a vypadala jako francouzský palác. Dorazili brzy a posadili se do nádražní kavárny, kde čekali na vlak.

Lloyd byl rád, že odjíždějí. Za šest týdnů se hodně poučil o německém jazyce a politice, ale teď chtěl domů, aby mohl vyprávět, co viděl, a varovat, aby se totéž nestalo i tam.

Zároveň se ho kvůli odjezdu zmocnil zvláštní pocit viny. Odjížděl do země, kde vládl zákon, tisk byl svobodný a členství v sociální demokracii nebylo zločinem. Rodinu von Ulrichových zanechával v kruté diktatuře, kde nevinného člověka nechají roztrhat psy a nikdo za tento zločin nebude nikdy pohnán k zodpovědnosti.

Von Ulrichovi vypadali sklíčeně; Walter dokonce víc než Maud. Byli jako lidé, kteří právě vyslechli špatné zprávy nebo je postihla smrt v rodině. Zdálo se, že téměř nejsou schopni myslet na nic jiného než na katastrofu, která na ně dopadla.

Lloyda propustili s velikými omluvami německého ministerstva zahraničí a vysvětlujícím prohlášením, které bylo pokorné, ale zároveň lživé, protože z něj vyplývalo, že se Lloyd dostal vlastní pošetilostí do rvačky a ve vězení byl držen kvůli administrativní chybě, za kterou se úřady hluboce omlouvají.

„Dostal jsem telegram od Roberta,“ oznámil Walter. „Dorazil v pořádku do Londýna.“

Robert mohl jako rakouský občan bez velkých potíží z Německa vycestovat. Složitější bylo, aby dostal své peníze. Walter žádal, aby Macke peníze převedl do švýcarské banky. Macke nejprve odmítl s tím, že to nejde, ale Walter na něj naléhal a hrozil, že prodej dá k soudu; pohrozil, že Lloyd je připraven před soudem dosvědčit, že smlouva byla uzavřena pod nátlakem. Macke nakonec ustoupil.

„Jsem rád, že se Robert dostal ven,“ řekl Lloyd. Ještě větší radost bude mít, až se v pořádku dostane do Londýna sám. Hlavu měl pořád citlivou na sebemenší dotek, a kdykoli se v posteli otočil, projela mu bolest žebry.

„Co kdybyste odjeli do Londýna?“ nadhodila Ethel. „Oba dva. Tedy, myslím celá rodina.“

Walter pohlédl na Maud. „Možná bychom měli,“ řekl. Ale Lloydovi bylo jasné, že to ve skutečnosti nemyslí vážně.

„Udělali jste, co bylo ve vašich silách,“ pokračovala Ethel. „Ale vyhrála druhá strana.“

„Ještě to neskončilo,“ připomněla Maud.

„Jenže vy jste v nebezpečí.“

„Německo taky.“

„Kdybyste se přestěhovali do Londýna, Fitz by třeba změnil postoj a pomohl by vám.“

Lloyd věděl, že hrabě Fitzherbert je díky uhelným dolům pod svými pozemky v jižním Walesu jedním z nejbohatších mužů v Británii.

„Nepomohl by mi,“ konstatovala Maud. „Fitz se nedá obměkčit. Vím to a ty to víš taky.“

„Máš pravdu,“ připustila Ethel. Lloyd nechápal, jak si tím může být tak jistá, ale nenaskytla se mu příležitost, aby se zeptal. „Se svými zkušenostmi bys snadno získala zaměstnání v některých londýnských novinách,“ pokračovala Ethel.

„A co bych dělal v Londýně já?“ namítl Walter.

„To nevím,“ pokrčila rameny Ethel. „A co budeš dělat tady? Být voleným zástupcem v bezmocném parlamentu moc smysluplné není.“ Lloyd cítil, že mluví nemilosrdně upřímně, a jak už je pro ni typické, říká to, co je zapotřebí říct.

Lloyd s von Ulrichovými soucítil, ale uvědomoval si, že by tu měli zůstat. „Jenže když slušní lidé před fašismem utečou, bude se šířit ještě rychleji.“

„Šíří se stejně,“ opáčila jeho matka.

Maud je všechny udivila. „Já neodejdu. Absolutně odmítám Německo opustit,“ prohlásila důrazně.

Všichni na ni upřeli pohled.

„Jsem Němka – už čtrnáct let,“ pokračovala. „Tohle je teď moje vlast.“

„Ale narodila ses jako Angličanka,“ podotkla Ethel.

„Vlast představují hlavně lidé, kteří tam žijí,“ řekla Maud. „Já Anglii nemám ráda. Rodiče už dávno zemřeli a bratr se mnou nechce mít nic společného. Miluju Německo. Pro mě je Německo můj báječný manžel Walter, pomýlený syn Erik, děsivě schopná dcera Carla, naše služebná Ada a její postižený syn, přítelkyně Monika a její rodina, moji kolegové novináři… Zůstávám tu, abych bojovala s nacisty.“

„Už jsi udělala víc, než ti příslušelo,“ prohodila jemně Ethel.

Maudin hlas zabarvily emoce. „Manžel zasvětil sebe, svůj život, celé své bytí tomu, aby se z Německa stala svobodná a vzkvétající země. Nebudu příčinou toho, že se vzdá svého životního díla. Kdyby tohle ztratil, ztratil by svou duši.“

Ethel pokračovala dál způsobem, jaký lze ospravedlnit jen mezi starými přáteli. „Přesto musíš být v pokušení, abys odvedla do bezpečí děti.“

„Pokušení? Musíš mít na mysli touhu, dychtivost, zoufalé přání!“ Rozplakala se. „Carla má noční můry, ve kterých se objevují hnědé košile, a Erik si obléká tu zasranou uniformu, kdykoli se mu naskytne příležitost.“ Lloyda udivil její zápal. V životě neslyšel, aby slušná žena vypustila z úst slovo „zasraný“. Maud pokračovala. „Ovšemže je chci odtud dostat.“ Lloyd viděl, jak je rozpolcená. Mnula si ruce, jako by si je myla, nepříčetně kroutila hlavou a promlouvala hlasem, který se divoce třásl vnitřním konfliktem. „Jenže udělat to je špatné – pro ně i pro nás. Já tomu nepodlehnu! Lépe je trpět zlem než stát stranou a nic nedělat.“

Ethel se dotkla Maudiny ruky. „Omlouvám se, že jsem se zeptala. Asi to bylo ode mě hloupé. Měla jsem vědět, že vy neutečete.“

„Jsem rád, že ses zeptala,“ ujistil ji Walter. Natáhl se a uchopil Maudiny štíhlé ruce do svých. „Ta otázka visela mezi Maud a mnou nevyslovená. Bylo načase, abychom se s ní vyrovnali.“ Jejich propletené ruce spočinuly na kavárenském stolku. Lloyd zřídkakdy přemýšlel o citovém životě matčiných vrstevníků – byli ve středním věku, ženatí a vdané, a to zřejmě mluvilo samo za sebe; teď však viděl, že mezi Walterem a Maud existuje mocné pouto, které znamená daleko víc než jen zažitý zvyk zralého manželství. Nedělali si žádné iluze: věděli, že zůstávat tady znamená riskovat svůj život i život dětí. Sdíleli však odhodlání, které se vzpíralo smrti.

Lloydovi vrtalo hlavou, jestli on sám někdy zažije takovou lásku.

Ethel pohlédla na hodinky. „Proboha!“ zvolala. „Vždyť nám to ujede!“

Lloyd popadl zavazadla a spěchali přes nástupiště. Ozvalo se zapískání. Nastoupili do vlaku na poslední chvíli. Když vyjížděli z nádraží, vyklonili se oba z okna.

Walter a Maud stáli na nástupišti, mávali a pořád se v dálce zmenšovali, až nakonec zmizeli.

KAPITOLA DRUHÁ

1935

„O holkách v Buffalu musíš vědět dvě věci,“ vykládala Daisy Peškovová. „Pijou jako duha a všechny jsou snobky.“

Eva Rothmannová se zahihňala. „Tomu nevěřím,“ zavrtěla hlavou. Její německý přízvuk už skoro úplně zmizel.

„Ne ne, je to pravda,“ tvrdila Daisy. Nacházely se v jejím růžovobílém pokoji a zkoušely si šaty před vysokým trojdílným zrcadlem. „Tmavomodrá a bílá by ti slušely,“ soudila Daisy. „Co myslíš?“ Přidržela blůzu Evě u obličeje a zkoumala, jak to působí. Kontrastující barvy jí zřejmě opravdu padnou.

Daisy se probírala svým šatníkem a hledala oblečení, které by si Eva mohla vzít na plážový piknik. Eva nebyla hezká a různé volánky a mašle, které zdobily mnohé Daisyiny šaty, na ní působily hrozně. K její tváři s ostře řezanými rysy se lépe hodily proužky.

Vlasy měla Eva černé a oči tmavohnědé. „Ty můžeš chodit v zářivých barvách,“ ujistila ji Daisy.

Eva měla pár kousků vlastního šatstva. Její otec, židovský lékař v Berlíně, vydal celoživotní úspory, aby ji mohl poslat do Ameriky, a když sem Eva před rokem dorazila, neměla vůbec nic. Studium na Daisyině internátní škole – Daisy i Evě bylo devatenáct – jí zaplatil charitativní spolek. Jenže o letních prázdninách Eva neměla kam jít a Daisy ji z náhlého popudu pozvala domů.

Daisyina matka Olga se zpočátku bránila. „Celý školní rok jsi pryč – tolik se těším, že tě v létě budu mít jen pro sebe.“

„Ona je fakt bezva, mami,“ přesvědčovala ji Daisy. „Je sympatická a pohodová a je to opravdová kamarádka.“

„Nejspíš ji lituješ, protože utekla před nacisty.“

„Na nacisty kašlu, mám ji prostě ráda.“

„To je v pořádku, ale musí kvůli tomu u nás bydlet?“

„Mami, ona nemá kam jít!“

Jako obvykle Olga dceři dovolila, aby bylo po jejím.

„Snobky?“ podivila se teď Eva. „K tobě se nikdo nemůže chovat snobsky!“

„Ale ano, může.“

„Ale vždyť jsi tak krásná a temperamentní.“

Daisy se to nenamáhala popřít. „Kvůli tomu mě nenávidějí.“

„A jsi bohatá.“

To byla pravda. Daisyin otec byl bohatý, matka zdědila značné jmění a Daisy sama se dostane k velkým penězům, až jí bude jednadvacet. „To vůbec nic neznamená. V tomhle městě záleží na tom, jak dlouho jsi bohatá. Když pracuješ, jsi nula. Lepší lidi jsou ti, co žijí z milionů, které jim zanechali prapředci.“ Mluvila vesele posměšným tónem, aby zamaskovala zášť, kterou pociťovala.

„A tvůj otec je slavný!“ dodala Eva.

„Oni si myslí, že je gangster.“

Daisyin dědeček Josef Vjalov býval majitelem barů a hotelů. Její otec Lev Peškov použil výnosy z nich k nákupu skomírajících kabaretních divadel a změnil je v kina. Nyní mu patřilo i jedno hollywoodské studio.

Evu to pobouřilo. „Jak můžou říkat něco takového?“

„Myslí si, že byl pašerák alkoholu. Možná mají pravdu. Nechápu, jak jinak mohl vydělávat na barech v době prohibice. Každopádně je to důvod, proč mámu nikdy nepozvou do Buffalské dámské společnosti.“

Obě pohlédly na Olgu, která seděla na Daisyině posteli a četla si Buffalskou hlídku. Na fotografiích z mládí byla Olga štíhlá krasavice. Teď byla zavalitá a bezvýrazná. O svůj zevnějšek ztratila zájem, ale s Daisy čile nakupovala a nikdy se nestarala o to, kolik utratí, aby dcera vypadala úchvatně.

Olga zvedla oči od novin. „Nejsem si jistá, jestli jim vadí, že otec byl pašerák alkoholu, drahoušku. Je ale ruský přistěhovalec a občas se rozhodne zúčastnit se bohoslužby v ruském ortodoxním kostele na Ideal Street. To je málem tak špatné, jako když je člověk katolík.“

„To je tak nespravedlivé,“ zachmuřila se Eva.

„Měla bych tě varovat, že nemají moc rádi ani židy,“ upozornila Daisy. Eva byla poloviční židovka. „Odpusť, že to říkám tak neomaleně.“

„Můžeš být neomalená, jak chceš – po Německu je pro mě Amerika cosi jako země zaslíbená.“