Patricia Gibneyová

Andělé smrti

Kalibr

THE MISSING ONES

Copyright © Patricia Gibney, 2017. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2019

ISBN 978-80-284-0004-0

Obsah

- PROLOG 31. ledna 1976

- DEN PRVNÍ 30. prosince 2014

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- DEN DRUHÝ 31. prosince 2014

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- DEN TŘETÍ 1. ledna 2015

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- DEN ČTVRTÝ 2. ledna 2015

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- 37. KAPITOLA

- 38. KAPITOLA

- DEN PÁTÝ 3. ledna 2015

- 39. KAPITOLA

- 40. KAPITOLA

- 41. KAPITOLA

- 42. KAPITOLA

- 43. KAPITOLA

- 44. KAPITOLA

- 45. KAPITOLA

- 46. KAPITOLA

- 47. KAPITOLA

- 48. KAPITOLA

- DEN ŠESTÝ 4. ledna 2015

- 49. KAPITOLA

- 50. KAPITOLA

- 51. KAPITOLA

- 52. KAPITOLA

- 53. KAPITOLA

- 54. KAPITOLA

- 55. KAPITOLA

- 56. KAPITOLA

- 57. KAPITOLA

- 58. KAPITOLA

- 59. KAPITOLA

- 60. KAPITOLA

- 61. KAPITOLA

- 62. KAPITOLA

- 63. KAPITOLA

- DEN SEDMÝ 5. ledna 2015

- 64. KAPITOLA

- 65. KAPITOLA

- 66. KAPITOLA

- 67. KAPITOLA

- 68. KAPITOLA

- 69. KAPITOLA

- 70. KAPITOLA

- 71. KAPITOLA

- 72. KAPITOLA

- 73. KAPITOLA

- 74. KAPITOLA

- 75. KAPITOLA

- 76. KAPITOLA

- 77. KAPITOLA

- DEN OSMÝ 6. ledna 2015

- 78. KAPITOLA

- 79. KAPITOLA

- 80. KAPITOLA

- 81. KAPITOLA

- 82. KAPITOLA

- 83. KAPITOLA

- 84. KAPITOLA

- 85. KAPITOLA

- 86. KAPITOLA

- 87. KAPITOLA

- 88. KAPITOLA

- 89. KAPITOLA

- 90. KAPITOLA

- 91. KAPITOLA

- 92. KAPITOLA

- 93. KAPITOLA

- 94. KAPITOLA

- 95. KAPITOLA

- 96. KAPITOLA

- 97. KAPITOLA

- 98. KAPITOLA

- 99. KAPITOLA

- 100. KAPITOLA

- 101. KAPITOLA

- 102. KAPITOLA

- 103. KAPITOLA

- 104. KAPITOLA

- 105. KAPITOLA

- 106. KAPITOLA

- DEN DEVÁTÝ 7. ledna 2015

- 107. KAPITOLA

- 108. KAPITOLA

- 109. KAPITOLA

- 110. KAPITOLA

- 111. KAPITOLA

- EPILOG 30. ledna 2015

- PODĚKOVÁNÍ

- DOPIS OD PATRICIE

Pro Aisling, Orlu a Cathala.

Můj život, můj svět.

PROLOG

31. ledna 1976

Jáma, již vyhloubili, byla hluboká sotva metr. Tělíčko skrýval bílý pytel od mouky, pevně převázaný tkanicemi špinavé, původně bílé zástěry. Valili pytel po zemi, přestože byl lehký a dal by se snadno unést. Jeden z nich bez jakékoli úcty k mrtvému skopl bezobřadně pytel do jámy a podrážkou boty ho zatlačil do hlíny. Nepadly žádné modlitby, žádné požehnání, mokrá hlína, házená lopatou, brzy skryla záblesk bílé ve tmě, jako příchod noci bez soumraku. Pod jabloní, jíž na jaře rašily bílé pupeny a v létě plodila bohatou úrodu, se nyní vršily dvě hromady hlíny, jedna upěchovaná a pevná, druhá čerstvá.

Tři tvářičky vše sledovaly z okna ve třetím poschodí, oči potemnělé hrůzou.

Děti klečely na posteli, vystlané hrubými péřovými polštáři.

Zatímco ti dole popadli nářadí a zmizeli, děti se dál dívaly na jabloň, nyní ozářenou srpkem měsíce. Staly se svědky čehosi, co jejich mladé hlavy nedokázaly zpracovat. Děti se třásly, a nebylo to zimou.

Prostřední dítě promluvilo, aniž otočilo hlavu.

„Kdo z nás bude další?“

DEN PRVNÍ

30. prosince 2014

1. KAPITOLA

Susan Sullivanová se vydala za člověkem, z něhož měla úplně největší strach. Šla pěšky, říkala si, že jí procházka udělá dobře. Ven na denní světlo, uniknout tísnivému pocitu ve své domácnosti a vlastním roztěkaným myšlenkám. Zapíchla do iPodu konektor sluchátek, nasadila si tmavou vlněnou čepici, zapnula si hnědý tvídový kabát a vypravila se do mrazivé vánice.

Horečně přemítala. Co si to namlouvá? Stejně nedokáže přijít na jiné myšlenky, uniknout noční můře v podobě své vlastní minulosti; pronásledovala ji každou minutu každého dne a v noci na ni útočila jako černý a rychlý netopýr, až se jí dělalo zle. Pokusila se spojit s vyšetřovatelkou z policejní stanice v Ragmullinu, odpovědi se však nedočkala. Měla to být její pojistka. Přála si zjistit pravdu víc než co jiného, a poté co vyčerpala veškeré obvyklé způsoby, rozhodla se vzít věci do vlastních rukou. Snad se jí podaří vymýtit všechny démony. Zachvěla se. Přidala do kroku, přestože to klouzalo. Už jí na ničem nesešlo; jen na pravdě. Přišel čas.

S hlavou skloněnou proti větru kráčela městem tak rychle, jak to namrzlé chodníky dovolovaly. Prošla tepanou kovovou branou, vzhlédla ke dvěma věžím katedrály a automaticky se pokřižovala. Někdo posypal betonové schody hrstmi soli, křupala jí pod nohama. Přestalo sněžit, zpoza tmavých mraků vysvitlo nízko zavěšené zimní slunce. Otevřela velké dveře, vkročila zmrzlýma nohama na gumovou rohožku. Dveře se za ní zavřely a Susan obklopilo ticho.

Vytáhla si z uší sluchátka a nechala si je viset na ramenou. Ačkoli měla za sebou půlhodinovou chůzi, byla promrzlá. Východní vítr pronikl přes vrstvy oblečení a skrovný tělesný tuk její jednapadesátileté kosti nedokázal ochránit. Zamnula si tváře, přejela prsty pod propadlýma očima a zamrkala, aby jí přestaly slzet. Pokusila se v tom polovičním přítmí zaostřit. Svíce na bočním oltáři prosvětlovaly stíny podél mozaikou obložených stěn. Dovnitř pronikal vitrážovými okny vysoko nad výjevy z křížové cesty slabý sluneční svit. Susan pomalu procházela tím sépiovým světlem a vdechovala vůni kadidla. Sklopila hlavu, poklekla do první řady, do kolen ji tlačilo dřevěné klekátko. Znovu se pokřižovala, napadlo ji, jestli v sobě po všem, co udělala, čím prošla, má ještě alespoň špetku víry. V tom tichu si připadala osamělá. Zdálo se ironické, že navrhl setkání v katedrále. Souhlasila, myslela si, že tou dobou tu bude plno lidí. Bude to bezpečné. Místo toho ji přivítalo liduprázdno, počasí všechny odradilo.

Dveře se otevřely a zavřely, ústřední uličkou proběhl závan studeného vzduchu. Věděla, že je to on. Ochromil ji strach. Nedokázala se ohlédnout. Místo toho upírala oči přímo před sebe, na svíci nad tabernáklem, až ji pálily.

Uličkou se rozlehly kroky, pomalé a odhodlané. Lavice za ní zaskřípěla, když poklekl. Ovinul ji studený vzduch, mužův pach se smísil s kadidlem. Susan se zvedla z kleku a posadila se. Slyšela jen jediný zvuk, jeho dech, krátké ostré výdechy. Cítila ho, aniž by se jí dotkl. Okamžitě si uvědomila, že udělala chybu. Nepřišel jí odpovědět na otázky. Neposkytne jí závěr, po němž dychtila.

„Měla ses starat o sebe.“ Jeho hlas, ochraptělé zašeptání.

Nedokázala odpovědět. Zrychlil se jí dech, srdce jí bušilo do žeber a rozechvívalo ušní bubínky. Zaťala pěsti, klouby jí pod tenkou kůží zbělely. Zatoužila dát se na útěk, zmizet, dostat se od něj co nejdál, vyplýtvala už však veškerou sílu a uvědomovala si, že přišel její čas.

V koutcích očí se jí sbíraly slzy, když ji popadl za hrdlo a prsty v rukavici jí přejely po povadlé kůži. Dlaně jí vylétly ve snaze zachytit jeho ruku, ale odrazil je. Jeho prsty našly kabel sluchátek a Susan cítila, jak ho začal ovíjet kolem jejího hrdla. Cítila štiplavý odér jeho vody po holení a pochopila, že zemře, aniž by se dozvěděla pravdu.

Svíjela se na tvrdé dřevěné lavici, pokoušela se mu vytrhnout, horečně zápolila s jeho rukama, avšak šňůra se jí zařezávala stále hlouběji do kůže. Pokoušela se dýchat, ale nešlo to. Mezi nohama ucítila vlhké teplo, pomočila se. Šňůra se utáhla ještě pevněji. Susan poklesly paže. Byl příliš silný.

A jak z ní unikal život v tom pevném stisku, po letech duševní trýzně zvláštním způsobem vítala fyzickou bolest. Sestupující tma uhasila plamen svíčky, jeho ruce sebou trhly, jednou, podruhé, a Susanino tělo ochablo, veškerý strach ji opustil.

V těch posledních okamžicích utrpení dovolila, aby ji stíny zavedly na místo, kde vládne světlo a útěcha, jakou za celý život nenašla. Do očí ji bodaly drobné hvězdičky a pak se přes její umírající tělo přelila vlna temnoty.

* * *

Zvony katedrály odbily dvanáctou. Muž povolil sevření a strčil tělo na zem.

Ústřední uličkou opět proběhl závan mrazivého vzduchu, když spěšně a v tichosti odešel.

2. KAPITOLA

„Třináct,“ pronesla detektiv inspektor Lottie Parkerová.

„Dvanáct,“ oponoval detektiv seržant Mark Boyd.

„Ne, je jich třináct. Vidíš tu láhev vodky za Jackem Danielsem? Je na jiném místě.“

Počítala věci. Fetiš, říkával tomu Boyd. Nuda, říkávala tomu Lottie. Uvědomovala si, že si to s sebou nese z dětství. Nedokázala uniknout traumatu z těch prvních let svého života, proto se uchylovala k počítání, aby se tolik nesoustředila na věci a situace, jež ji zneklidňovaly. Ačkoli časem se z toho stal zkrátka jen zvyk.

„Kup si brýle,“ utrousil Boyd.

„Třicet čtyři,“ opáčila Lottie. „Na dolní polici.“

„Vzdávám se,“ řekl Boyd.

„Jsi béčko,“ zasmála se.

Seděli u barového pultu v Dannyho baru, mezi hrstkou lidí, kteří sem chodili na oběd. Bylo tu poměrně chladno, v krbu za nimi sice hořelo uhlí, široký komín však většinu tepla odváděl pryč. Kuchař stál u pultu a rozmíchával tuhou horní vrstvu na omáčce vedle speciality dne – vysušené hovězí pečeně. Lottie si objednala kuřecí maso v ciabattě. Boyd si dal totéž. Drobná mladá Italka stála zády k nim a sledovala, jak pečivo hnědne v malém opékači.

„Oni snad ta kuřata teprve škubou, taková doba,“ postěžoval si Boyd.

„Kazíš mi chuť k jídlu,“ řekla Lottie.

„Kdybys nějaký jídlo měla,“ opáčil.

Nad barovým pultem se leskly zapomenuté vánoční ozdoby. Plakát, připevněný lepicí páskou ke stěně, propagoval Aftermath, kapelu, která tu o víkendu měla hrát. Lottie o nich slyšela od své šestnáctileté dcery Chloe. Velké ozdobné zrcadlo se honosilo speciální nabídkou z uplynulého večera, vyvedenou bílou křídou – tři panáky za deset euro.

„Zrovna teď bych dala deset euro klidně i za jeden,“ utrousila Lottie. Než Boyd stačil odpovědět, Lottie zavibroval telefon, položený na pultu.

Na displeji se objevilo jméno superintendanta Corrigana.

„Malér,“ vzdychla Lottie.

Drobná mladá Italka se otočila s kuřecími ciabattami. Lottie s Boydem už byli pryč.

* * *

„Kdo mohl potřebovat tuhle ženu mrtvou?“ oslovil superintendant Myles Corrigan vyšetřovatele stojící před katedrálou.

Někdo očividně ano, pomyslela si Lottie, byť si tento závěr moudře nechala pro sebe. Byla unavená. Vlastně nepřetržitě. Nesnášela studené počasí, vyvolávalo v ní netečnost. Potřebovala by dovolenou. Nemožné. Byla na dně. Bože, jak jen nenáviděla Vánoce, a tu jejich pochmurnou dohru ještě více.

Spolu s Boydem pospíchali stále hladoví na místo činu, tedy do velkolepé ragmullinské katedrály z třicátých let. Superintendant Corrigan je na namrzlých schodech seznámil s okolnostmi. Někdo zavolal na stanici – v katedrále se našlo tělo. Corrigan okamžitě zaujal pozici akčního hrdiny a zorganizoval uzavření celého prostoru. Lottie bylo jasné, že pokud se ukáže, že šlo o vraždu, nebude snadné ho od případu distancovat. Jako detektiv inspektor pro město Ragmullin měla mít všechno na povel ona, nikoli Corrigan. Prozatím se však rozhodla zapomenout na organizační záležitosti, nejprve je třeba zjistit, co se přesně stalo.

Superintendant štěkal povely. Lottie si zastrčila po ramena dlouhé vlasy pod kapuci a bez nadšení si bundu zapnula až ke krku. Přes Corriganovo rameno se zadívala na Marka Boyda, přistihla ho, jak se ušklíbá a nadřízeného ignoruje. Doufala, že o vraždu nejde. Snad jen nějaká bezdomovkyně zemřela na podchlazení. Vzhledem k posledním mrazivým dnům se dalo čekat, že tomu počasí nějaký nešťastník podlehne. V ulicích se u vchodů do obchodů začínaly objevovat lepenkové krabice a srolované spací pytle.

Corrigan domluvil, což bylo znamení, že se mají pustit do práce. Lottie si proklestila cestu shromážděním před vchodem a prošla druhým kordonem v ústřední uličce mezi lavicemi. Sehnula se pod páskou a došla k tělu. Z ženy v tvídovém kabátu, vmáčknuté mezi klekátkem a sedátkem v přední řadě, vycházel zápach plynů. Lottie si všimla šňůry od sluchátek, ovinuté kolem jejího krku, a loužičky tekutiny na zemi.

Potlačila nutkání tělo něčím přikrýt. Proboha, je to žena, ne předmět, chtělo se jí křičet. Co je zač? Proč sem přišla? Kdo ji bude postrádat? Odolala touze sehnout se a zatlačit ty vytřeštěné oči. Tohle není její práce.

Stála ve studené katedrále, nyní jasně osvětlené reflektory, ignorovala Corrigana a vyřizovala nezbytné telefonáty, aby sem dostala odborníky. Zajistila vnitřní prostory pro kriminalistickou jednotku.

„Státní patoložka je na cestě,“ oznámil jí Corrigan. „Měla by tu být do půl hodiny, podle sjízdnosti komunikací. Uvidíme, co nám poví.“

Lottie se na něj podívala. Byl nadšený vyhlídkou, že mají řešit vraždu. Představila si, jak superintendant v duchu sestavuje proslov pro nevyhnutelnou tiskovou konferenci. Jenže tohle vyšetřování povede ona, Corrigan tu nemá co dělat.

Za zábradlím u oltáře stál policista Gillian O’Donoghue vedle kněze, který držel kolem ramen viditelně se chvějící ženu. Lottie prošla mosaznou brankou k nim.

„Dobré odpoledne, jsem detektiv inspektor Lottie Parkerová. Musím vám položit pár otázek.“

Žena zakvílela.

„Musí to být teď?“ chtěl vědět kněz.

Lottie soudila, že je o něco mladší než ona. V červnu jí bude čtyřiačtyřicet, jemu podle ní teprve táhlo na čtyřicítku. V černých kalhotách a vlněném svetru přes košili s tuhým bílým límečkem vypadal skrz naskrz jako kněz.

„Nepotrvá to dlouho,“ řekla. „Tohle je nejvhodnější chvíle na otázky, dokud máte všechno čerstvě v paměti.“

„Chápu,“ pronesl, „ale utrpěli jsme hrozný šok, nevím, jestli vám dokážeme povědět něco podstatného.“

Napřímil se a podal jí ruku. „Otec Joe Burke. A tohle je paní Gavinová, která tu uklízí.“

Jeho pevný stisk Lottie překvapil. Cítila teplo sálající z té dlaně. Byl vysoký. Což připočetla k původnímu ohodnocení. V jeho sytě modrých očích se odrážely plameny hořících svící.

„Tělo našla paní Gavinová,“ konstatoval.

Lottie otevřela zápisník, který vylovila z vnitřní kapsy u bundy. Obvykle používala telefon, ale na tom svatém místě jí to nepřipadalo vhodné. Uklízečka vzhlédla a spustila nářek.

„Tiše, tiše,“ utěšoval ji otec Burke jako malé dítě. Posadil se a pohladil paní Gavinovou po rameni. „Tahle milá vyšetřovatelka jen chce, abyste jí vysvětlila, co se stalo.“

Milá? pomyslela si Lottie. Tímto výrazem by se rozhodně nepopsala. Posadila se před tu dvojici a otočila se, nakolik jí to tlustá prošívaná bunda dovolovala. Džíny se jí zařezávaly do pasu. Kristepane, pomyslela si, musím se přestat stravovat v rychlém občerstvení.

Když uklízečka zvedla oči, Lottie usoudila, že jí bude kolem šedesátky. Šok v tom pobledlém obličeji zvýraznil každou vrásku a nerovnost.

„Paní Gavinová, mohla byste mi, prosím, vylíčit všechno od chvíle, kdy jste dnes přišla do katedrály?“

Poměrně jednoduchá otázka, pomyslela si Lottie. Ne však pro paní Gavinovou, která zareagovala výkřikem.

Lottie si všimla soucitného výrazu otce Burkea, jako by říkal – lituju vás, že z paní Gavinové potřebujete něco vymáčknout. Ale jako by jim oběma chtěla dokázat, že se spletli, začala rozrušená žena náhle mluvit tichým rozechvělým hlasem.

„Přišla jsem ve dvanáct, uklidit po mši v deset. Většinou začínám na straně,“ řekla a ukázala doprava, „ale zdálo se mi, že na zemi vepředu v uličce vidím kabát. Tak jsem šla nejdřív tam. A zjistila jsem, že to není jenom kabát. Svatá Marie, matko Boží…“

Třikrát se pokřižovala, otírala si slzy pomačkaným kapesníkem. Svatá Marie, matka Boží, nám teď nikomu nepomůže, pomyslela si Lottie.

„Dotkla jste se toho těla?“

„Proboha, ne. Ne!“ bránila se paní Gavinová. „Měla otevřené oči a tu… tu věc kolem krku. Už jsem mrtvé viděla, ale nikdy takhle. Ježíši, odpusťte, otče, poznala jsem, že je mrtvá.“

„Co jste udělala pak?“

„Vykřikla jsem. Upustila jsem kýbl a mop a utíkala do zákristie. A tam jsem se srazila tady s otcem Burkem.“

„Slyšel jsem výkřik, běžel jsem zjistit, co se stalo,“ vysvětlil.

„Nezahlédli jste ještě někoho jiného?“

„Ani živáčka,“ odpověděl otec Burke.

Paní Gavinové stékaly po tvářích nové potoky slz.

„Vidím, že jste velmi rozrušená,“ podotkla Lottie. „Policista O’Donoghue si zapíše vaše kontaktní údaje a zajistí vám odvoz domů. Spojíme se s vámi později. Zkuste si odpočinout.“

„Postarám se o ni, paní inspektorko,“ řekl otec Burke.

„Teď potřebuju mluvit s vámi.“

„Bydlím na faře hned za katedrálou, tam mě seženete kdykoli.“ Uklízečka mu položila hlavu na rameno.

„Měl bych jít s paní Gavinovou,“ dodal.

„Dobrá,“ ustoupila Lottie, když viděla, jak nešťastná žena stárne s každou vteřinou. „Zastavím se za vámi.“

Otec Burke přikývl, vzal paní Gavinovou za paži a vedl ji přes mramorovou podlahu ke dveřím za oltářem. O’Donoghue je následoval.

Do katedrály pronikl závan studeného vzduchu, dorazila kriminalistická technická jednotka. Superintendant Corrigan se jim hnal v ústrety. Jim McGlynn, velitel jednotky, mu krátce stiskl ruku, přeskočil zdvořilostní konverzaci a začal svým lidem okamžitě vydávat pokyny.

Lottie je chvíli pozorovala při práci, pak obešla lavici a postavila se tak blízko těla, jak jen to McGlynn dovolil.

„Vypadá to na ženu středního věku, dobře oblečenou do zimy,“ poznamenala k Boydovi, který se jí držel jako klíště. Popošla zpátky k zábradlí před oltářem, částečně aby dobře viděla, ale hlavně aby od Boyda získala odstup.

„Rozhodně tu nejde o podchlazení,“ konstatoval zjevné.

Lottie se otřásla. Probíhající činnosti zcela zlikvidovaly klid katedrály.

Sledovala práci kriminalistických techniků.

„Tahle katedrála, to je zlý sen,“ poznamenal Jim McGlynn. „Jenom sám Bůh ví, kolik tudy za den projde lidí, a po každém tu něco zůstane.“

„Vrah si místo vybral dobře,“ ozval se superintendant Corrigan. Nikdo na to nereagoval.

Středovou uličkou se rozlehl klapot podpatků. Lottie vzhlédla. Pospíchala k nim drobná žena, v černé péřové bundě vypadala jako trpaslík. V ruce jí cinkaly klíče od vozu, které pak, jako by se rozpomněla, kde je, vložila do černé kožené kabelky. Potřásla si rukou se superintendantem a představila se.

„Státní patoložka Jane Doreová.“ Mluvila úsečně a věcně.

„Znáte se s detektivem inspektorem Lottie Parkerovou?“ zeptal se Corrigan.

„Ano. Pokusím se být co nejrychlejší,“ otočila se patoložka na Lottie.

„Ať můžu začít s pitvou. Čím dřív budeme mít oficiální závěr, tím dřív se můžete pustit do práce.“

Na Lottie zapůsobilo, jak si ta žena poradila s Corriganem, odkázala ho na své místo dříve, než mohl spustit kázání. Jane Doreová měřila nanejvýš sto padesát pět centimetrů a vedle Lottie, která měla i bez podpatků sto sedmdesát, vypadala maličká. Dnes si Lottie vzala teplé a pohodlné boty Ugg a džíny zastrkala halabala do nich.

Patoložka si natáhla bílý teflonový ochranný oblek, návleky na boty a rukavice, poté se pustila do předběžného ohledání. Prozkoumala ženin krk, šňůru omotanou kolem něj, zvedla jí hlavu a prohlédla jí oči, ústa a celou hlavu. Kriminalisté otočili tělo na bok a do vzduchu se zvedl zápach. Lottie pochopila, že loužičku na zemi tvořila moč a exkrementy. Oběť se v posledních vteřinách života potřísnila.

„Dovedla byste odhadnout čas úmrtí?“ zeptala se.

„Předběžně tipuju, že zemřela v posledních dvou hodinách. Potvrdím to, jakmile provedu pitvu.“ Jane Doreová si z drobných dlaní stáhla latexové rukavice. „Jime, až tu skončíte, ať tělo převezou do tullamorské márnice.“

Lottie ne poprvé zalitovala, že byla márnice přemístěna do tullamorské nemocnice, která ležela půl hodiny jízdy odsud. Další hřebíček do rakve Ragmullinu.

„Hned jak budete znát příčinu úmrtí, informujte mě, prosím,“ požádal Corrigan.

Lottie se snažila neobrátit oči v sloup. Každý jasně viděl, že byla oběť uškrcena. Patoložka měla verdikt vraždy jen oficiálně potvrdit. Nepřipadalo v úvahu, že by se ta žena nějak uškrtila sama.

Jane Doreová nacpala ochranný oblek do papírového pytle a opustila místo činu stejně spěšně, jako přišla, za hlasitého cvakotu podpatků.

„Vrátím se na stanici,“ oznámil Corrigan. „Inspektorko Parkerová, svolejte okamžitě svůj tým.“ S tím se pustil po mramorové podlaze za patoložkou.

Kriminalistická jednotka strávila s tělem ještě zhruba hodinu, než se přemístila ven. Tělo bylo uloženo do vaku na mrtvoly a zvednuto na přistavené lehátko se vší důstojností, jaká se dá prokázat velkému gumovému pytli. Když odcházeli, dřevěné dveře zavrzaly. Sanitka zapnula, vcelku zbytečně, sirénu. Mrtvá pacientka už nikam nespěchala.

3. KAPITOLA

Lottie si nasadila kapuci bundy a přitiskla si ji na uši. Stála na zasněžených schodech katedrály, rozruch nechala za sebou. Kriminalisté teď prohledají každičký výklenek a prozkoumají každý centimetr mramoru.

Nadechla se studeného vzduchu a zadívala se na oblohu. Na nos jí dopadaly první vločky z další sněhové nadílky a tály. Velké vnitrozemní město Ragmullin klidně odpočívalo za tepanou kovovou branou, nyní obehnanou modro-bílou páskou coby místo činu. Tak jako Lottie mělo i původně prosperující průmyslové město co dělat, aby se každé ráno probudilo. Obyvatelé se přes den ploužili ulicemi, dokud jejich okna nepřikryla tma a nemohli se zavřít doma do svítání dalšího obyčejného dne. Lottie měla ráda anonymitu, kterou město nabízelo, uvědomovala si však, že i její město, podobně jako mnohá další, v sobě skrývá mnohá tajemství.

Život v Ragmullinu jako by upadl spolu s hospodářstvím. Mladí lidé utíkali na australské a kanadské břehy, aby se přidali k těm šťastlivcům, kteří už unikli. Rodiče hořekovali, že nemají dost peněz ani na každodenní nezbytnosti, natož na iPhone k Vánocům. No, aspoň že Vánoce jsou zase na rok z krku, pomyslela si Lottie.

Hukot dopravy ze silničního obchvatu jako by otřásal zemí, ačkoli byl od města vzdálený dva kilometry, což ovšem připravovalo majitele obchodů o potenciální zákazníky, projíždějící kolem. Lottie se rozhlédla po stromech, potýkajících se s tíhou sněhem obalených větví, a po pozemku před sebou. Instinktivně tušila, že tu žádné důkazy nenajdou. Půda byla zmrzlá a měkký sníh ztuhl, jakmile dopadl na zem. Pod vrstvou sněhu a ledu se ukrývaly stopy věřících, kteří tu byli na ranní mši. Přesto policisté důkladně prohledávali okolí. Držela jim palce.

„Čtrnáct,“ ozval se Boyd.

Na Lottie zaútočil kouř z čerstvě zapálené cigarety, Boyd narušil její osobní prostor. Opět. Poodstoupila. Posunul se na místo, které opustila, jeho rukáv se otřel o její. Byl to vysoký a štíhlý chlap, který vypadá hladově, jak říkávala její matka, jež nad jemu podobnými ohrnovala nos. V zajímavém obličeji s výraznými rysy a čistou pletí svítily hnědé oči, poněkud mu odstávaly uši. Krátké vlasy rychle šedivěly. Bylo mu pětačtyřicet. Na sobě měl dokonale bílou košili a šedý oblek, přes ně teplou bundu s kapucí.

„Čtrnáct čeho?“ zeptala se.

„Zastavení kříže,“ odpověděl. „Napadlo mě, že je možná počítáš, tak jsem ti to chtěl ušetřit.“

„Najdi si vlastní koníček,“ utrousila.

Měli společnou minulost. Lottie se ošila při opilecké vzpomínce, zředěné plynutím času, přesto stále přítomné. Dostaly se mezi ně i další věci – například když získala pozici inspektora, o kterou usiloval Boyd. Většinu času mu to nevadilo, přesto jí bylo jasné, jak rád by toto vyšetřování vedl. Smůla, Boyde. Z povýšení měla radost, znamenalo, že nemusí každý den dojíždět do šedesát kilometrů vzdáleného Athlone. Celé roky měla pracoviště tam a bylo to úmorné; ovšem těžko říci, jestli být zpátky v Ragmullinu a pracovat s Boydem nebylo ještě úmornější. Na druhé straně díky tomu přestala záviset na své všetečné matce, která jí dříve hlídala děti.

Boyd do vzduchu dětinsky vyfukoval kouřové kroužky, ve tváři pobavený úsměv. Lottie se musela odvrátit.

„Sama sis začala,“ podotkl. Naposledy potáhl z cigarety, sešel po schodech a zamířil přes ulici k policejní stanici.

Lottie se přese všechno usmála a opatrně, aby před polovinou sboru nespadla na zadek, vysokého a hubeného Boyda následovala.

* * *

V recepci stála krátká fronta. Zatímco se seržant, který měl službu, pokoušel udržet pořádek, Lottie všechny obešla a pospíchala po schodech do kanceláře.

Odevšad zvonily telefony. Říká se, že dobré zprávy putují rychle. Ty špatné? Ty se šíří rychlostí světla.

Nadechla se zatuchlého vzduchu v kanceláři a rozhlédla se. Na stole měla nepořádek, zatímco Boydův byl uklizený jako kuchyňská linka kuchařů v televizi. Nikde ani špetka mouky, tedy nikde ani jediná složka nebo propiska, které by nebyly na svém místě. Oddělení vyšetřování vražd.

„Maniak,“ utrousila sama pro sebe.

Kvůli probíhajícím renovacím se momentálně dělila o kancelář se třemi dalšími vyšetřovateli – s Markem Boydem, Marií Lynchovou a Larrym Kirbym. Kvůli pevným linkám, mobilním telefonům, kopírce, cvakajícím olejovým radiátorům a procházení policistů, kteří potřebovali na toaletu, panovala v místnosti atmosféra naprostého chaosu. Lottie se stýskalo po vlastním prostoru, kde měla klid na přemýšlení. Čím dříve stavební práce skončí, tím lépe.

Aspoň to tu ožilo, pomyslela si a usedla ke svému stolu. Jako by události v katedrále odstranily vrstvy únavy a nudy a odhalily muže a ženy připravené konat. Výborně.

„Zjisti, kdo to je,“ nařídila Boydovi.

„Oběť?“

„Ne, papež. Jasně že oběť.“

Boyd se pro sebe usmál. Poznala, že je před ní o krok napřed.

„Ty už to víš, co?“ Přemisťovala složky z jedné strany stolu na druhou, hledala klávesnici.

„Susan Sullivanová. Jednapadesát let, svobodná. Žila sama v Parkgreen. Deset minut autem odsud, podle provozu, půl hodiny pěšky. Poslední dva roky pracovala na okresním úřadě. Odbor územního plánování. Hlavní vedoucí, čert ví čeho přesně. Přešla sem z Dublinu.“

„Jak jsi to zjistil tak rychle?“

„McGlynn našel na zadní straně jejího iPodu cedulku s jejím jménem.“

„A dál?“

„Hodil jsem ji do vyhledávače. Získal jsem informace z webových stránek úřadu a v registru voličů našel její adresu.“

„Měla u sebe mobil?“ Lottie dál prohledávala stůl. Hodila by se jí mapa a kompas, aby něco našla.

„Ne,“ odpověděl.

„Příbuzní?“

„Podle všeho nebyla vdaná. Musím se v tom ještě povrtat, zjistit, jestli jsou naživu její rodiče nebo někdo další z rodiny.“

Lottie se přihlásila na počítač. Sice cítila dychtivost, přesto v duchu klela. S případem bude tolik práce. I tak toho měli nad hlavu – vleklé soudní případy, spory mezi kočovnými klany – a zítřejší Silvestr bude znamenat každoroční porci nočních problémů.

Pomyslela na svou rodinu. Své tři dospívající děti, které jsou samy doma. Opět. Možná by jim měla zavolat, jestli jsou v pořádku. Kruci, musí nakoupit, poznamenala si to do aplikace v telefonu. V břiše jí kručelo hlady. Prohrabala se přeplněnou zásuvkou a našla balení prošlých sušenek. Nabídla Boydovi. Odmítl. Zakousla se do sušenky a sepsala do hlášení obsah úvodního výslechu paní Gavinové a otce Burkea.

„Musíš to jíst s otevřenou pusou?“ ozval se Boyd.

„Boyde?“

„Co je?“

„Sklapni!“

Nacpala si do úst další sušenku a hlasitě ji chroupala.

„Kristepane,“ ulevil si Boyd.

„Inspektorko Parkerová! Ke mně do kanceláře.“

Lottie sebou nechtíc trhla, když za ní zahřměl hlas superintendanta Corrigana. Dokonce i Boyd vzhlédl, poté co se za ním zabouchly dveře, až víko kopírky zadrnčelo.

„Co to kruci bylo?“

Upravila si halenku, přetáhla manžetu přes termotriko a ometla si z džínů drobečky sušenek. Zastrčila si uvolněný pramen vlasů za ucho a vydala se za svým šéfem přes překážkovou dráhu ze štaflí a plechovek s barvou. Bezpečnostní řád na pracovišti si vzal dovolenou, ale nikdo si moc nestěžoval. V podstatě všechno bylo lepší než staré kanceláře.

Zavřela za sebou dveře. Superintendantovu kancelář dokončili jako první; bylo to tu cítit novým nábytkem a barvou.

„Posaďte se,“ nařídil jí. Udělala to.

Zadívala se na zhruba pětapadesátiletého Corrigana, který seděl za svým stolem a mnul si opilecký nos. Vypouklé břicho měl namáčknuté na dřevo. Vybavovala si časy, kdy byl štíhlý a v kondici a všechny obtěžoval radami ohledně zdravého životního stylu. To bylo předtím, než ho semlel skutečný život. Sklonil se, podepsal jakýsi formulář a od jeho kupolovité hlavy s pleškou se odrazilo světlo.

„Co se tam venku děje?“ vyštěkl a vzhlédl.

Vy jste tady šéf, vy byste to měl vědět, pomyslela si a napadlo ji, jestli ten chlap vůbec umí mluvit normálním tónem. Možná se ta hlasitost pojí s jeho pozicí.

„Nerozumím, pane.“

Litovala, že už na sobě nemá bundu a nemůže do ní zabořit bradu.

„Nerozumím, pane,“ napodobil ji. „Vy a ten zatracený Boyd. Copak se k sobě nemůžete ani pět minut chovat slušně? Z tohohle případu bude brzy oficiální vyšetřování vraždy, a vy se věčně štěkáte jako pětiletí smradi.“

A to jste neslyšel ani polovinu, pomyslela si Lottie. Jestlipak by ho šokovalo, kdyby zjistil, jaký to má důvod?

„Mně se zdálo, že se k sobě chováme velmi slušně.“

„Zakopejte už tu příslovečnou válečnou sekyru a pusťte se do práce. Co zatím máme?“

„Známe jméno oběti, adresu a zaměstnání. Pokoušíme se vyhledat příbuzné.“

„Takže?“

„Pracovala na okresním úřadu. Vyšetřovatelé Kirby a Lynchová právě zapečeťují její dům, než se tam dostane kriminalistická jednotka.“

Dál ji provrtával pohledem. Vzdychla.

„To je všechno, pane. Až připravím taktickou nástěnku k případu, zajedu na úřad a pokusím se získat o oběti nějaké informace.“

„Nějaké přiblblé informace nestačí,“ zahřměl. „Chci to mít vyřešené. Rychle. Za hodinu mě čeká rozhovor s tím idiotem Cathalem Moroneym z televizního kanálu RTE. A vy chcete teprve začít shánět informace!“

Lottie mu oplácela pohled, tvářila se neutrálně, maskovala skutečné pocity, což za čtyřiadvacet let u sboru ovládala velmi dobře.

„Připravte tu nástěnku, dejte dohromady svoje lidi, přidělte někomu sestavení rozpisu a pošlete mi mailem hlášení. Na zítřejší ráno svolejte poradu týmu, přijdu tam.“

„V šest ráno?“

Přikývl. „Jakmile se něco dozvíte, okamžitě mě uvědomte. A teď už běžte, inspektorko, a pusťte se do toho.“

Což udělala.

O hodinu později už všichni věděli, co mají dělat. Strážníci vyslýchali sousedy. Přišel čas zjistit o Susan Sullivanové víc.

Lottie vyšla ven do sněhové vánice.

4. KAPITOLA

Administrativní kanceláře okresního úřadu, sídlící v nové moderní budově v centru Ragmullinu, se nacházely nějakých pět minut chůze od policejní stanice. Dnes to Lottie na namrzlých chodnících trvalo jednou tak dlouho.

Prohlédla si velkou skleněnou stavbu. Připomínala jí ohromné akvárium s hejnem ryb uvnitř. Ve všech třech podlažích bylo vidět úředníky u psacích stolů, kráčející po chodbách, vznášející se ve skleněné nádrži. Tohle měla zřejmě na mysli vláda, když hovořila o transparentnosti veřejného sektoru. Lottie vešla posuvnými dveřmi do relativně teplého interiéru.

Recepční s někým telefonovala. Lottie nevěděla, koho by si měla konkrétně vyžádat nebo jestli už se sem vůbec doneslo, že Susan Sullivanová opustila svět živých.

Černovlasá dívka ukončila hovor a usmála se na ni.

„Co byste si přála?“

„Ráda bych mluvila s nadřízeným slečny Susan Sullivanové, prosím.“ Lottie jí úsměv oplatila, ačkoli rozhodně neměla usměvavou náladu.

„To bude James Brown. Co mám vyřídit, kdo ho shání?“

„Detektiv inspektor Lottie Parkerová.“ Vytáhla služební průkaz. Dnes nové zprávy očividně putovaly pomalu, o osudu Susan Sullivanové tu zřejmě ještě nevěděli.

Dívka komusi zatelefonovala a nasměrovala Lottie k výtahu.

„Třetí patro. Pan Brown na vás bude čekat u dveří.“

* * *

James Brown ničím nepřipomínal svého jmenovce, amerického soulového zpěváka. Jednak byl onen zpěvák od roku 2006 mrtvý, a jednak byl černoch. Tento James Brown se zdál jednoznačně živý, muž s bledou tváří a dozadu uhlazenými rusými vlasy, s nimiž ladila i jeho vázanka. Dokonalý oblek s proužkem, malá postava, podle Lottiina odhadu nanejvýš sto šedesát centimetrů.

Představila se a podala mu ruku.

Brown ji pevně stiskl v drobné dlani. Zavedl ji do své kanceláře a přitáhl jim dvě židle od kulatého stolu.

„Co pro vás můžu udělat, paní inspektorko?“ zeptal se.

Úřední formulace věty Proč mě kruci rušíte, když mám plno práce?

V uštvaném obličeji se objevil nepřesvědčivý úsměv.

„Ráda bych se zeptala na pár věcí ohledně Susan Sullivanové.“

Pan Brown jen povytáhl obočí, na jedné tváři mu pod okem vyskočila červená skvrna.

„Měla dnes přijít do práce?“ zeptala se Lottie. Brown to ověřil v iPadu, který měl na stole.

„O co jde, paní inspektorko?“ zeptal se a klepl na ikonu. Lottie mlčela.

„Od třiadvacátého prosince má dovolenou, jako každý rok,“ řekl posléze. „Až do třetího ledna. Smím vědět, v jaké souvislosti se na ni ptáte?“ V Brownově hlasu se ozývala panika. Lottie však jeho otázku opět přešla.

„Co přesně její práce zahrnuje?“ chtěla vědět.

Rozsáhlá odpověď odhalila, že zesnulá měla na starosti žádosti o stavební povolení, doporučovala je ke schválení či zamítnutí.

„Kontroverzní žádosti se předávají řediteli úřadu,“ dodal. Lottie se zadívala do poznámek. „Což je Gerry Dunne?“

„Ano.“

„Věděl byste, jestli má Susan nějaké příbuzné nebo přátele?“

„Příbuzné si nevybavuju a podle toho, co jsem měl možnost vidět, je Susaninou nejlepší kamarádkou Susan. Drží se sama pro sebe, nebaví se s kolegy, v jídelně obědvá sama, není společenská. Dokonce nepřišla ani na podnikový vánoční večírek. Je trochu divná, když prominete. Sama by to přiznala jako první. Nicméně ve své práci je vynikající.“

Lottie si všimla, že o ní Brown hovoří v přítomném čase. Přišla chvíle oznámit mu špatnou novinu.

„Dnes dopoledne jsme Susan Sullivanovou našli mrtvou,“ pronesla a pozorovala, jaký účinek, pokud vůbec nějaký, na něj budou mít její příští slova. „Zemřela za podezřelých okolností.“

Lottie nemohla veřejně hovořit o vraždě, dokud patoložka nevydá oficiální stanovisko. Brown zbledl.

„Mrtvá? Susan? Panebože. To je hrůza. Hrůza!“ Na čele mu vyskočily korálky potu, hlas mu o oktávu stoupl, celý se roztřásl. Lottie jen doufala, že neomdlí. Nechtěla by se s ním zvedat.

„Co se jí stalo? Jak zemřela?“

„To zatím bohužel nesmím komentovat, ale nenapadá vás, kdo by mohl chtít slečně Sullivanové ublížit?“

„Co? Ne! Jistěže ne.“ Lomil rukama, jako by mačkal antistresový balonek.

„Mohla bych tu promluvit s někým, kdo Susan znal? Kdo by mi trochu přiblížil její soukromý život?“

Víc než vy, dodala by ráda. Z nějakého důvodu měla pocit, že s ní nemluví zcela upřímně.

„Je to šok. Vůbec mi to nemyslí. Susan je… byla člověk, který si střežil soukromí. Snad byste měla promluvit s její osobní asistentkou Beou Walshovou.“

„Ano, asi bych měla,“ opáčila Lottie.

Brownovi se částečně vrátila barva do tváří, hlas klesl, třas ustal. Začal si otírat čelo bílým látkovým kapesníkem.

„Ráda bych s ní mluvila hned,“ požádala Lottie, „pokud byste to mohl zařídit. Jde nám o čas, jak jistě chápete.“

Zvedl se. „Zavedu vás za ní.“

„Děkuju. Určitě s vámi budu chtít ještě jednou mluvit. Do té doby – tady je má navštívenka, kdyby vás napadlo cokoli, co bych měla vědět, ozvěte se.“

„Jistě, paní inspektorko.“

„Tak mě veďte, prosím,“ vyzvala ho.

Přešli chodbou do vedlejší kanceláře, věrné kopie Brownovy.

„Dojdu pro Beu. Mimochodem, tohle je Susanina kancelář.“

Když odešel, Lottie se posadila k psacímu stolu a rozhlédla se po kanceláři. Podobala se Boydově. Dokonale uklizená. Nikde jediná odložená složka nebo kancelářská svorka; jen telefon, počítač na stole. Plánovací kalendář byl otočen na 23. prosince s heslem: Činy v tomto životě určují osud života příštího. Napadlo ji, jestli Susan právě sklízí svůj osud na základě toho, co v tomto životě udělala nebo neudělala.

Do kanceláře vešla drobná, ptáčku podobná žena s uslzenými tvářemi. Uhladila si roztřesenýma rukama tmavě modré šaty na knoflíčky. Lottie jí pokynula, ať se posadí.

„Jsem Bea Walshová, osobní asistentka slečny Sullivanové. Nemůžu uvěřit, že už nežije. Pan Brown mi pověděl tu hroznou zprávu. Slečna Sullivanová měla tolik práce. Já zrovna dnes poklidila její kancelář a připravila jsem všechno, až se vrátí. Tohle je hrůza.“

Rozplakala se.

Lottie usoudila, že je v penzijním věku, něco po šedesátce. Křehká bytost.

„Nenapadá vás, kdo by mohl chtít slečně Sullivanové ublížit?“

„To opravdu netuším.“

„Budu potřebovat vaši pomoc a každého, koho mi poradíte. Sbíráme informace o slečně Sullivanové a jejím životě, zejména v poslední době. O lidech, s nimiž se stýkala, kam chodila, jaké měla záliby, lásky, nepřátele, nebo s kým se nějak nepohodla.“

Lottie se odmlčela a Bea ji vyčkávavě sledovala.

„Pomůžete mi?“ zeptala se Lottie.

„Vynasnažím se, paní inspektorko, ale obávám se, že toho o ní moc nevíme. Byla jako zavřená kniha, abych tak řekla. Většinu toho o ní vím jen z řečí.“

Lottie si udělala pár poznámek, ačkoli nebylo moc co psát. Zřejmě nebude nijak snadné zjistit, co byla Susan Sullivanová zač a především proč byla zabita a kdo to udělal.

* * *

James Brown si zamnul čelo, otřel si pot, který se mu sbíral v mělkých vráskách. Nemohl uvěřit, že je Susan mrtvá. Z inspektorčiných slov pochopil, že ji zavraždili.

„Panebože,“ hlesl.

Vždycky předpokládal, že bude mít Susan věčně po boku, připravenou dát všechno do pořádku, když už nebude moct unést tíhu jejich společné minulosti.

„Susan,“ zašeptal.

Díval se na holé stěny magnoliové barvy, až se mu pohled rozostřil a on zavřel oči. Zemřela Susan předčasně, protože začali vyhrabávat pohřbená tajemství?

Pokusil se vzchopit. Musí se chránit; dát do pohybu plán, který si připravil pro takovou příležitost. On se totiž na něco podobného skutečně připravoval, zatímco Susan zřejmě ne.

Byl natolik příčetný, aby si uvědomoval, že se Susan jednají se záludnými a nebezpečnými lidmi, proto vše zdokumentoval od samého začátku. Odemkl zásuvku a vytáhl z ní tenké desky. Vložil je do obálky a na vnější stranu napsal poznámku. Poté vše vsunul do jiné, větší obálky, zalepil ji a nadepsal adresu. Vložil obálku do koše s poštou k odeslání. Adresát bude vědět. Pokud ji nebude třeba otevřít, pošle ji podle instrukcí zpět. A pokud ji otevřít bude třeba – jemu už to stejně bude jedno, ne? Zkrotil paniku a vytáhl mobilní telefon.

Nezbývalo mu než uskutečnit tento hovor.

Roztřesenými prsty vymačkal číslo. Začal hovořit silným a jistým hlasem, ačkoli mu trýzněné srdce pukalo v prsou. Vzpomínky odmítaly utichnout.

„Musíme se setkat,“ oznámil.

* * *

1971

Po mši se ministranti převlékali zpět do svého oblečení. Náhle vešel do místnosti vysoký muž s hustými černými vlasy, tvářil se rozčileně. Nejmenší chlapec měl

tu nejsvětlejší pleť a nejplavější vlasy. Dvounohé štěně. Vykuleně vzhlédl, jako by chtěl říct: Prosím, nedívejte se na mě. Přetáhl si obnošený svetr přes pomačkanou, kdysi bílou košili, dnes zapranou došeda a zapnutou ke krku.

Kostnatá ruka s vystouplými žilami ukázala na něj.

„Ty.“

Chlapcovo osmileté tělo jako by se schoulilo do sebe. Roztřásl se mu dolní ret.

„Ty. Přijď do zákristie, mám pro tebe práci.“

„Ale… ale já musím domů,“ vykoktal. „Sestra mě bude hledat.“

Chlapci se rozšířily zorničky, v koutcích mu na světlých řasách stály slzy. Srdce se mu plnilo strachem, ten muž jako by se mu zvětšoval před očima. Přes vodový závoj viděl, jak mu kyne dlouhý prst, volá ho. Zůstal nehybně stát, jen s jednou botou, druhá zůstala pod lavicí. Béžové ponožky měl shrnuté ke kotníkům; trčely z nich bílé gumičky, popraskané po příliš mnoha praních, jako klacíky z písku. Muž udělal krok blíž a na chlapce dopadl jeho stín, zahalil drobné tělíčko temnotou.

Velká ruka ho popadla za paži a vyvlekla dřevěnými dveřmi. Chlapec mlčky vrhal prosebné pohledy na ostatní, ale ti si roztřeseně posbírali svršky a uprchli. Rohy pod stropem zdobili zlatí andělé, jako by tam vzlétli, uvízli a nedokázali se vrátit dolů. Bílé alabastrové chrliče se střídaly s cherubínky s unavenými a ztrhanými tvářemi. Chlapec se pokusil ukrýt za vysoký mahagonový stůl uprostřed místnosti. Tmavé dřevo jako by vyzařovalo vše prostupující atmosféru útlaku.

„Tak copak to tu máme, vyplašenou kočku? Jsi snad holka, ty ukňouránku?“ rozkřikly se mužovy bledé růžové rty.

Chlapec věděl, že ho nikdo neuslyší, ani mu nepřiběhne na pomoc. Nebyl tu poprvé.

Černé taláry na věšáku se zavlnily v proudu vzduchu, když muž prošel kolem a posadil se na židli v rohu. Chlapec se divoce třásl, zatímco ten muž si ho prohlížel jako farmář na trhu, který odhaduje výstavního býka.

„Pojď sem.“

Chlapec se nepohnul.

„Řekl jsem, pojď sem.“

Neměl na vybranou. Popošel vpřed, našlapoval opatrně jako chodec na visutém laně, bez jedné boty trochu pokulhával.

Vzápětí vykřikl, byl vtažen mezi dvě holá kolena, talár se odhrnul a jeho sevřely dvě silné ruce.

„Zavři hubu! Budeš hodný chlapeček s jednou botou a uděláš, co chci.“

„Neubližujte mi, p-p-prosím,“ naříkal hoch a po tvářích se mu kutálely slzy.

Hlavu měl pod černým talárem, nic neviděl.

Vzápětí mu silné ruce přimáčkly hlavu blíž a on začal dávit.

Hrůza zápolila s jeho snídaní z vodnatých vajec, která mu dosud spočívala v žaludku. Zvedla se jako přílivová vlna a explodovala ve zvratkách ze žlutých hlenů.

Chlap vyskočil, stále ho při tom držel za vlasy. Nakopl ho do žeber, až chlapec odlétl ke stěně, bezvládný kus masa, vyděšený a zmatený.

Neslyšel všechny ty nadávky pod náporem ran, které rychle a nemilosrdně dopadaly na jeho hlavu a uši.

Vykřikl hlasitěji, přerývavě vzlykal. Pak se potřísnil.

A andělé se propadli hlouběji do koutů alabastrového stropu, jako by byli vyděšení i oni.

5. KAPITOLA

Hostinec u Caffertyho na Gaol Street ležel dvě stě metrů od okresního úřadu. Lottie si dávala hustou polévku s kusy kuřecího masa a brambory, která ji zahřívala od hlavy po paty. Boyd se ládoval sendvičem, specialitou podniku, jenž by nakrmil dva normální lidi. Jenže Boyd normální nebyl. Dokázal by spořádat cokoli, aniž by přibral třeba jen kilo. Mizera, pomyslela si Lottie.

Bylo pozdě odpoledne a těch několik otužilců, kteří překonali nepříznivé počasí, sedělo u baru s pintami Guinnesse a zaškrtávalo sázky v pomačkaných dostihových novinách. Na široké obrazovce na stěně běžely s vypnutým zvukem záběry z dostihů v Anglii. Tam sníh neměli.

„Bea Walshová tvrdí, že Susan byla možná lesba,“ nadhodila Lottie.

„Zkusilas to někdy se ženskou?“ zeptal se Boyd, aniž by tušil, že se mu k hornímu rtu přilepil kus salátu coleslaw a vytvořil tam provizorní knírek.

„Kéž by. Pak bych možná neměla ty hrozné vzpomínky na to, jak jsem před půl rokem skončila v tvé posteli.“

„Haha, moc vtipný,“ utrousil. Nesmál se.

Lottie se pokusila zapudit obrázek jejich opilecké eskapády. Nerada to přiznávala, ale tu noc se jí líbilo teplo jeho těla na jejím – alespoň pokud si pamatovala. Od té doby o tom nikdy nemluvili.

„Ale vážně, Adam by přece nechtěl, abys zůstala sama,“ dodal.

„Nevíš o tom, co by Adam chtěl, vůbec nic. Tak toho nech.“ Lottie si v duchu dala pohlavek, že se nechala vyprovokovat a zvýšila hlas.

Boyd toho nechal a pokračoval v konzumaci sendviče, vesele při tom utrousil „potvora“.

„Já to slyšela.“

„Tos taky měla.“

„Bea říkala, že to jsou pravděpodobně jen drby z jídelny, protože Susan byla samotářská. Lidi si o těch, kdo se drží stranou, rádi vymýšlejí historky.“

„A to znamená co? Říkáš to jako nepraktikující katolička? Už jsem to zkusila, tohle pro mě není?“

„Víš, že nejsem lesba, ani nepraktikující cokoli.“

„To je fakt, nepraktikuješ nic od té doby, co umřel Adam.“

Lottie poznala, že toho zalitoval, jakmile to vyslovil. Mlčela, nechtěla mu poskytnout zadostiučinění v podobě ironického odseknutí, i kdyby ji něco dostatečně důvtipného napadlo. V každém případě vyvázl. Pro tentokrát.

„Ta polévka je dobrá,“ poznamenala.

„Změna tématu.“

„Boyde, právě ti vykládám, co mi pověděla Bea Walshová, Susanina osobní asistentka. Podle ní pocházela Susan z Ragmullinu, pak dlouho pracovala v Dublinu a před dvěma roky ji přeložili sem. Prý si nikoho nepouštěla k tělu. Zaměřovala se na kariéru. Pracovala ve dne v noci, byla oddaná své práci. Což asi musela, aby se v tom mužském světě dostala na takovou pozici. Jak říkala Bea.“

„Musela přece vést i nějaký život mimo své zaměstnání,“ poznamenal.

„Ty snad vedeš?“

„Co?“

„Vedeš nějaký život mimo svou práci?“ upřesnila Lottie a dojedla.

„Vlastně ani ne. Tak jako ty.“

„Tohle nemá cenu.“

„Víš, jak to myslím.“

„Dojez ten sendvič, Sherlocku. Vyrazíme do Parkgreen a zjistíme, jestli Lynchová s Kirbym objevili v domě Sullivanové něco zajímavého.“

„Vyslechneš toho hlavního pohůnka na úřadě?“

„Koho?“

„Okresního ředitele.“

„Gerry Dunne bude k dispozici až zítra ráno.“

„Beru to tak, že tě moc nezajímá.“

„Ber to, jak chceš.“

„Vždycky záleží na tom, kdo dává.“

„Mohl by ses občas chovat jako dospělý?“

Ale Boyd měl pravdu. Dunne ji příliš nezajímal. Společně zaplatili účet a odešli.

* * *

Pospíchali ulicí, opření o sebe, kryli se před chladem, od úst jim stoupaly obláčky páry a splývaly v jeden.

Světla lamp se odrážela od sněhu a ledu, vrhala žlutavé stíny na výlohy obchodů. Mrzlo. Mráz se stal hlavním tématem dne. Míjeli je chodci, kteří byli natolik pošetilí, že se vypravili ven do té zimy, zachumlaní v šálách a čepicích, chránili si tváře před bodavým větrem.

Lottie pospíchala s Boydem po kluzkém chodníku a cítila, jak mrazivý vzduch proniká všemi vrstvami oblečení. Před policejní budovou nastartoval Boyd služební automobil. Lottie nasedla a zamnula si prochladlé ruce.

„Zahřej to tu,“ požádala.

„Nezačínej,“ opáčil uštěpačně a rozjel se, přičemž jen těsně minul zeď.

Ještě že je policajt, pomyslela si Lottie a dívala se oknem na své město, zahalené ve falešné čistotě, jež zvolna polykalo podvečerní šero.

* * *

Susan Sullivanová žila v odlehlém domku o třech místnostech, situovaném na uzavřeném pozemku na okraji „lepší části města“. Pokud vůbec něco takového existovalo.

Všude vládl klid. Několik dětí, zachumlaných do teplých bund, jezdilo po namrzlé silnici na kolech, která dostaly k Vánocům, a zpod barevných čepic kradmo okukovaly dva hlídkové vozy parkující před brankou Susan Sullivanové.

Vchod střežila dvojice policistů. Na příjezdové cestě stálo auto, celé bílé od několikatýdenního nánosu sněhu. Modro-bílá páska, volně zavěšená přes vstupní dveře, křičela zákaz vstupu, aniž by to na sobě měla skutečně napsáno. Navenek jediná známka, že něco není v pořádku. Lottie měla sto chutí vrátit se do auta a jet domů.

U dveří je přivítala vyšetřovatelka Maria Lynchová.

„Máte pro nás něco?“ zeptala se Lottie.

Někdy nevěděla, co si má o Marii myslet. Byla to mladá žena s pihovatým nosem, zvídavýma očima a dlouhými vlasy, infantilně staženými do ohonu. Vždycky se oblékala elegantně. Vypadala na osmnáct, ale u sboru sloužila již patnáct let a táhlo jí na pětatřicet. Nadšená pro svou práci, nicméně ne přehnaně agilní. Lottie si uvědomovala, že je Maria velmi cílevědomá, neměla však v úmyslu nechat se chytit do pasti ženské soupeřivosti. Přesto musela připustit určitou žárlivost. Maria byla vdaná a podle všeho šťastně. Její manžel údajně vařil, vysával, vodil jejich dvě malé děti do školy, než odjel do práce, a tak dále.

„Uvnitř to vypadá jako na skládce. Nechápu, jak mohla ta ženská žít v takové díře,“ prohlásila Lynchová a oprášila si tmavě modré kalhoty s puky.

Lottie povytáhla obočí. „To moc neodpovídá tomu, co jsem viděla v její kanceláři a slyšela od jejích kolegů.“

Vešli spolu s Boydem do chodby. V domě bylo těsno. Činili se tu dva kriminalističtí technici, navíc před nimi trčelo oblé pozadí vyšetřovatele Kirbyho, který se právě probíral kuchyňským odpadkovým košem.

„Nic, jenom odpadky,“ oznámil s nezapáleným velkým doutníkem mezi rty. Husté vlasy mu na hlavě trčely jako anténa.

Zazubil se na Lottie, ta se zamračila. Larry Kirby byl rozvedený a momentálně se tahal po městě s herečkou, které bylo něco přes dvacet. Klikař, pomyslela si. Ale mohl by si odpustit ty koketní pohledy. Přese všechno měl Kirby u sboru pověst rozkošného mizery.

„Odložte ten doutník,“ nařídila.

Zrudl a vrátil doutník do náprsní kapsy. Hlasitě zabručel, otevřel lednici a prozkoumal obsah.

„A postarejte se o výslech všech sousedů,“ dodala Lottie. „Musíme zjistit, kdy viděli Sullivanovou naposledy.“

„Jdu na to,“ prohlásil Kirby, zabouchl lednici a odpochodoval předat rozkaz někomu dalšímu.

Lottie už chápala, co měla Maria Lynchová na mysli. Ve dřezu se vršilo špinavé nádobí; na stole hrnec brambor, z poloviny oloupaných; otevřené balení krájeného toastového chleba; nádobka s džemem, z níž trčel nůž a jejíž hrdlo obkružovalo kolečko bílé plísně. Uprostřed toho nepořádku trůnila miska se zaschlými zbytky ovesné kaše. Bylo těžké rozhodnout se, zda ji žena měla na snídani, nebo na oběd. Možná obojí v jednom. Podlaha byla špinavá, všude drobky a prach.

„V obýváku je to ještě horší,“ ozvala se Lynchová. „Jen se podívejte.“ Lottie vyšla z kuchyně a zastavila se u dveří do obývacího pokoje.

„No nazdar,“ vydechla.

„Proboha,“ ozval se Boyd.

„Přesně,“ utrousila Lynchová.

Veškerý prostor v místnosti pokrývaly stohy novin. Na podlaze, na křeslech, na pohovce i na televizoru. Některé zažloutlé, jiné zřejmě okousané od myší. Na všem ležela vrstva prachu. Lottie uchopila noviny z nejbližší hromady. Z 29. prosince. Sullivanová postupovala zevnitř ven. Lottie začala noviny v duchu počítat.

„To je pořádná hromada,“ poznamenala. „Musí to být noviny minimálně za poslední dva roky.“

„Ta ženská měla vážně problém,“ ozvala se za ní Maria. Lottie zavrtěla hlavou.

„Pořád mi to nejde dohromady s tou dokonale naklizenou kanceláří. Jako by v sobě měla dvě různé osobnosti.“

„Víte určitě, že jste ve správným domě?“ otázal se Boyd. Odměnou mu byl zachmuřený pohled dvou párů očí.

„Jenom se ptám,“ rozhodil rukama a vydal se po schodech nahoru, sehnul hlavu pod nízkým stropem.

„Hledejte dál,“ řekla Marii Lottie. „Musíme najít její telefon. Získáme z něj kontakty a možná i informace o tom, kdo ji chtěl zabít. Taky tu nevidím žádný počítač, ani notebook.“

„Podívám se po nich. Ohledání už je skoro hotové.“ Maria se vmáčkla zpět do přeplněné kuchyně.

Lottie se vydala nahoru za Boydem. Našla ho v koupelně.

„Prášky úplně na všechno, od zápalu kosti od blbosti po tenisovej loket,“ prohlásil.

Mluvil jako její matka. Odstrčila ho z cesty a nahlédla do skříňky s léky. Sullivanová by mohla aspirovat na sebevraha, pomyslela si při pohledu na krabičky s prozakem, xanaxem a temazepamem.

„Asi předepsané léky moc nebrala,“ poznamenala a potlačila nutkání strčit si do kapsy pár blistrů s xanaxem. Proboha, z téhle zásoby by mohla vyžít minimálně tři měsíce.

„Protože jich tu má tolik?“ zeptal se Boyd.

„Ano. I oxycontin.“

„To je co?“

„Morfin,“ upřesnila Lottie, vybavila si vlastní lékárničku z doby krátce před Adamovou smrtí. Zkontrolovala údaje na krabičkách, zapsala si do telefonu název lékárny, aby to později prověřila. Rozhlédla se po špinavé koupelně. Protáhla se kolem Boyda a vešla do ložnice.

„Pojď sem,“ zavolala. Následoval ji. „Neuvěřitelný.“

„Co se té ženské dělo v hlavě, v životě?“ nechápala Lottie.

Místnost byla dokonale čistá, sterilní. Všechno na svém místě. Postel, ustlaná podle vojenských standardů, sněhobílé čisté povlečení. Prádelník, na němž nestála jediná lahvička s kosmetikou. Lesklá dřevěná podlaha. Nic víc.

„V té podlaze se skoro vidím,“ podotkla a otevřela zásuvku toaletního stolku. Vše poskládané s vojenskou přesností. Zásuvku zavřela. Znesvětit majetek mrtvého je práce pro jiné. Ona to neudělá. Ne po Adamovi. „Tahle ženská byla sbírka protikladů.“

„A žila sama,“ dodal Boyd, když nahlédl do druhé ložnice.

Lottie se mu podívala přes rameno. Místnost byla prázdná. Čtyři bílé stěny a dřevěná podlaha. Zaskočeně zavrtěla hlavou. Susan Sullivanová představovala jednu velkou záhadu.

Dole se znovu rozhlédla. Něco se jí na tom všem nezdálo. Co jí uniká?

Nedokázala dojít k jednoznačnému závěru.

Čas odejít.

* * *

Boyd za ní přišel ven s cigaretou v prstech.

„Kam teď?“ zeptal se a potáhl z cigarety. Lottie vdechla kouř a zívla.

„Asi bych měla vyrazit domů a nakrmit děti.“

„Už nejsou tak malé, aby se o sebe nepostaraly,“ opáčil. „Měla by ses začít starat hlavně o sebe.“

To konstatování nevyžadovalo odpověď. Byla to pravda.

„Musím tenhle případ trochu strávit. Chci dát dohromady těch pár faktů, kterých se můžeme držet, zjistit, jestli to celé dává nějaký smysl. Potřebuju na to klid.“

„A ten najdeš doma?“

„Nehraj si na chytráka.“

Cítila jeho blízkost, nejen tělesnou, ale i duševní. Boyd ji vyváděl z míry. Na jedné straně by totiž ráda vyhledala útěchu v jeho náruči. A zároveň se tomu bránila. Vítejte ve světě chladné Lottie Parkerové. Její rozpoložení poměrně přesně kopírovalo dnešní počasí.

„Dnes večer už s tím stejně nic neuděláme. Půjdu se projít. Uvidíme se ráno. Nezapomeň, porada v šest. Přijde Corrigan, tak tam buď včas.“ Zbytečné řeči, pomyslela si. Boyd chodí vždycky včas.

Pustila se po namrzlém chodníku k domovu. Sama.

6. KAPITOLA

Guvernérské sídlo, budova z devatenáctého století, sousedící s novými kancelářemi okresního výboru, kdysi patřilo k městské věznici. Policisté, kteří se momentálně hemžili v budově úřadu, netušili, že jsou budovy propojené. V útrobách domu se dochovaly podzemní chodby a místnosti, jež se používaly k zvláštním schůzkám. Dolů zavítalo jen málo zaměstnanců. Šuškalo se, že v tamních zdech tráví své poslední hodiny ti, kdo čekají na smrt; mezi stěnami, které údajně pulzují vzdechy zatracených duší.

Minulost budovy mužům, již se v jedné z podzemních místností sešli, nebyla neznámá. Stáli v kruhu jako odsouzení vězni před popravou.

„Dnes odpoledne zemřela zaměstnankyně odboru územního plánování Susan Sullivanová, za podezřelých okolností,“ spustil úředník. „Je to politováníhodné. Dokonce strašné. Čeká nás náročné období. Policisté zřejmě prohledají její spisy do posledního písmenka. Musíte si uvědomit, že by v průběhu vyšetřování mohli narazit i na vaše jména. Pravděpodobně budete vyslýcháni.“

Odmlčel se, zadíval se na tři muže před sebou.

„Kdyby vyšla najevo naše věc, budeme všichni podezřelí z té vraždy,“ dodal.

„Aspoň že si vzala to, co věděla, s sebou do hrobu,“ poznamenal developer. „Přesto nás vyšetřování asi nemine.“

Bankéř se viditelně zachvěl. Od chvíle, kdy přišli do podzemí, teplota klesla. Jako by dovnitř pronikala stěnami tma.

„Pořád zbývá James Brown,“ podotkl bankéř.

„Znáte ji?“ zeptal se bankéř.

Odešli každý zvlášť.

Table of Contents

PROLOG 31. ledna 1976

DEN PRVNÍ 30. prosince 2014

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA