Copyright © Terry Hayes 2012

All rights reserved

Translation © Pavel Medek, 2014 – dědicové

ISBN 978-80-284-0576-2

Obsah

Č Á S T   P R V N Í

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Č Á S T   D R U H Á

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Č Á S T   T Ř E T Í

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Kapitola 70

Kapitola 71

Kapitola 72

Č Á S T   Č T V R T Á

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

P O D Ě K O V Á N Í

Neexistuje žádný děs tak důsledný a přitom tak těžko popsatelný jako ten, který pronásleduje špiona v cizí zemi.

John le Carré, Zrcadlová válka

Těmi bídnými ulicemi musí kráčet muž, který sám není bídák a nemá ani špinavé ruce, ani strach.

Raymond Chandler, Prosté umění vraždy

Č Á S T   P R V N Í

Kapitola 1

Existují místa, která si budu pamatovat do konce života – Rudé náměstí, po němž se proháněl kvílející horký vítr, matčina ložnice na nesprávné straně 8 Mile Road, nekonečné zahrady nóbl pěstounského domu, muž čekající na příležitost zabít mě v ruinách známých pod názvem Aréna smrti.

Nic však nemám do paměti vryté důkladněji než ten pokoj v newyorském hotelu bez výtahu – ošuntělé záclony, laciný nábytek, stůl plný metiny a dalších diskotékových drog. U postele se válí dámská kabelka, černé spodní kalhotky velikosti nitě na čištění zubů a pár lodiček od Jimmyho Chooa na patnácticentimetrových podpatcích. Ty věci sem nepatří, stejně jako jejich majitelka. Ta je nahá v koupelně – má podříznuté hrdlo a plave obličejem dolů ve vaně plné kyseliny sírové, což je aktivní složka čističe odpadů, který koupíte v kterémkoli supermarketu.

Všude na podlaze jsou poházené prázdné láhve od zmíněného čističe – jeho obchodní název je DrainBomb neboli Odpadová bomba. Nepozorovaně se jimi začínám probírat. Na všech jsou ještě nalepené cenovky a já vidím, že ať ženu zabil kdokoli, chtěl se vyhnout podezření a nakoupil je ve dvaceti různých obchodech. Odjakživa tvrdím, že jen stěží lze neobdivovat dobré plánování.

V pokoji panuje chaos a kravál je přímo ohlušující – policejní vysílačky vyřvávají, koronerovi asistenti se křikem dožadují pomoci a nějaká hispánská žena hlasitě vzlyká. I v případech, kdy oběť nemá na celém světě jediného známého, jako by se na místě činu vždy našel někdo, kdo ji oplakává.

Mladá žena ve vaně je absolutně k nepoznání – tři dny, které strávila ponořená v kyselině, zlikvidovaly všechny její obličejové rysy. Předpokládám, že to také bylo účelem – ten, kdo ji zabil, navíc zatížil její ruce telefonními seznamy. Kyselina rozpustila nejen otisky prstů, ale prakticky všechny záprstní kůstky pod nimi. Pokud nebudou mít kriminologové newyorského policejního sboru štěstí a nenajdou její zubní záznamy, budou mít s identifikací zatracené problémy.

V místnostech, jako je tahle, kde máte pocit, že na stěnách dosud ulpívají zbytky zla, se občas stává, že se vám myšlenky zatoulají do zvláštních končin. Představa mladé ženy bez tváře ve mně vyvolala vzpomínku na prastarou Lennonovu a McCartneyho skladbu – zpívá se v ní o Eleanor Rigbyové, ženě, která si schovávala obličej do sklenice u dveří. V duchu si oběť přejmenovávám na Eleanor. Výjezdovou skupinu ještě čeká spousta práce, nenašel by se tu však jediný člověk, který si nemyslí, že byla Eleanor zabitá při sexu: matrace je napůl stažená z kostry postele, ložní prádlo je zmuchlané a noční stolek je potřísněný hnědou sprškou rozkládající se tepenné krve. Ti opravdoví zvrhlíci jsou přesvědčení, že jí podřízl hrdlo, když byl ještě v ní. A nejhorší je… že možná mají pravdu. Ať zemřela jakkoli, ti, kteří hledají požehnání nějaké útěchy, by mohli jednu najít v tomhle: určitě si vůbec neuvědomila, co se vlastně děje – alespoň do posledního okamžiku ne.

Metina – tedy metamfetamin – se o to nepochybně postarala. Vzbudí ve vás tak zatracenou nadrženost a přivede vás do tak euforického stavu, když se dostane až k mozku, že to prakticky vylučuje jakékoli potenciální neblahé předtuchy. Pod jejím vlivem je většina lidí schopná jediné souvislé myšlenky, a tou je najít nějakého partnera a ušoustat se s ním do bezvědomí.

Vedle dvou prázdných psaníček metiny stojí něco, co vypadá jako jedna z těch malých lahviček šamponu, které najdete v hotelových koupelnách. Je neoznačená a obsahuje nějakou bezbarvou tekutinu – počítám, že to nejspíš bude GHB neboli gamahydroxybutyrát. Ten poslední dobou získává značnou popularitu v temných zákoutích webu: ve velkých dávkách nahrazuje rohypnol jako oblíbený „koktejl povolnosti“. Většina hudebních podniků je jím přímo zaplavená; tanečníci mají ve zvyku malým kalíškem říznout metinu, aby trochu otupili její paranoii. Jenže GBH má vlastní vedlejší účinky – ztrátu zábran a intenzivnější sexuální prožitky. Jedním z jeho přízvisek na ulici je „snadnej šuk“. Když si Eleanor stáhla kalhotky a odkopla malou černou sukénku, musela se podobat rachejtli čtvrtého července.

Proplétám se mezi tou spoustou lidí – nikdo z nich mě nezná, jsem pro ně cizí chlap s drahým sakem přehozeným přes rameno a se spoustou nazvedaných činek na svém kontě – a na okamžik se zastavím u postele. Zablokuji si okolní kravál a v duchu ji vidím, jak na něm nahá sedí a rajtuje jako kovboj na mustangovi. Je jí něco málo přes dvacet, má pěknou postavu a podle toho, jak si ji představuji, se plně oddává tomu, co dělá – koktejl z narkotik ji žene vstříc drtivému orgasmu, její tělesná teplota pod vlivem metamfetaminu stoupá bůhvíkam, nateklá ňadra ji táhnou dolů, srdce a pulz pod náporem vášně a chemikálií uhánějí jako splašené stádo, dech z ní vyráží v chraptivých poryvech, vlhký jazyk nachází vlastní vůli a usilovně pátrá po ústech pod sebou. Sex dnes rozhodně není nic pro padavky.

Světla neonů z řady barů za oknem určitě ozařovala blonďaté pruhy v módním účesu této sezony a třpytivě se odrážela od potápěčských hodinek značky Panerai. Jistě, je to jen nápodoba, ale dobrá. Znám tu ženu. Všichni ji známe – nebo alespoň ženy tohohle typu. Najdete je v obrovské nové prodejně Prada v Miláně, ve frontách před kluby v Soho, u šálků dietního latte bez tuku v oblíbených restauracích na avenue Montaigne – mladé ženy, které si pletou magazín People s novinami a japonský znak vytetovaný na zádech s protestem proti systému.

Představuji si vrahovu ruku na jejím ňadru, kde se dotýká piercingu se šperkem v bradavce. Chlap ho sevře mezi prsty, škubne jím a přitáhne si ji blíž. Vyjekne, protože ji to ještě víc nabudí – všechno je teď hypercitlivé a bradavky zvlášť. Ale nevadí jí to – pokud chce někdo hrát drsně, znamená to prostě, že se mu to doopravdy musí líbit. Jak tak balancovala na jeho těle a čelní pelest za ní tvrdě narážela do zdi, musela se dívat přímo na vstupní dveře – nepochybně zamčené a zajištěné řetízkem. V tomhle sousedství je to to nejmenší, co můžete udělat.

Diagram na vnitřní straně dveří znázorňuje požární evakuační trasu – jsme koneckonců v hotelu, byť jakákoli podobnost s Ritz-Carltonem tím v podstatě končí. Tenhle hotel se jmenuje Eastside Inn a bydlí v něm lidé, kteří dojíždějí za prací, batůžkáři, mentálně ztracení zoufalci a kdokoli další, kdo může zaplatit dvacet babek za noc. Zůstaňte, jak dlouho chcete – den, měsíc, zbytek života – nepotřebujete nic víc než dva identifikační doklady, z toho jeden s fotografií.

Chlápek, který se nastěhoval do pokoje číslo 89, tady nějakou dobu pobýval – na prádelníku stojí karton šesti piv, čtyři poloprázdné láhve tvrdého alkoholu a pár krabic se snídaňovými cereáliemi. Na nočním stolku je stereo souprava a několik cédéček. Jdu se na ně podívat; měl dobrý hudební vkus, alespoň to je mu nutno přiznat. Skříň je však prázdná – zdá se, že oblečení je prakticky to jediné, co si s sebou vzal, když odcházel a nechal tady mrtvolu rozpouštějící se ve vaně. Vzadu na dně skříně je hromádka odpadků: vyhozené noviny, prázdný sprej na hubení švábů, nástěnný kalendář potřísněný kávou. Zvednu ho a prohlížím si ho; na každé stránce je černobílá fotografie nějaké starodávné ruiny – vidím Koloseum, nějaký řecký chrám, Celsovu knihovnu v Efezu v noci. Náramně umělecké. Stránky jsou však prázdné, nikde na nich není zapsaná žádná schůzka – vypadá to, že kalendář nikdy nebyl použitý jinak než jako podložka pod kávu. Házím ho zpátky.

Odvracím se od skříně a – bezmyšlenkovitě, čistě ze zvyku – přejíždím rukou po nočním stolku. To je zvláštní: vůbec na něm není prach. Zkouším totéž s prádelníkem, čelní pelestí postele i stereo soupravou a výsledek je všude stejný – vrah všechno otřel, aby smazal svoje otisky. Za to žádnou mimořádnou cenu nedostane; potom však zaregistruji nějaký zápach, zvednu prsty k nosu a všechno je rázem jinak. Ten zbytkový pach, který cítím, je po antiseptickém spreji používaném na nemocničních jednotkách intenzivní péče k odstranění rizika infekce. Nejenže zabíjí bakterie, ale jeho vedlejším účinkem je i zničení všech zdrojů DNA – potu, kůže, vlasů. Když vrah postříkal všechno v místnosti a nakonec jím promočil i koberec a stěny, postaral se o to, že se policie nebude muset namáhat se svými forenzními vysavači.

Náhle si naprosto zřetelně uvědomuji, že tohle není žádná klasická příručková vražda pro peníze, drogy nebo sexuální uspokojení. Jako vražda je to něco pozoruhodného. 

Kapitola 2

Ne všichni lidé to vědí – a pravděpodobně jim na tom ani nezáleží –, ale prvním zákonem kriminologie je Lockardův výměnný princip, který říká, že „každý kontakt pachatele s místem činu zanechává nějakou stopu“. Stojím v tomhle hotelovém pokoji, obklopený tucty různých hlasů, a přemýšlím o tom, jestli profesor Lockard někdy narazil na něco takového, jako je pokoj číslo 89 – všechno, čeho se vrah dotkl, je teď buď ve vaně plné kyseliny, otřené do čista nebo prosycené průmyslovým antiseptikem. Jsem si jistý, že tady po něm nezůstala jediná buňka ani jediný folikul.

Před rokem jsem napsal obskurní knihu o moderních vyšetřovacích metodách. V kapitole nazvané „Nové hranice“ jsem uvedl, že jsem se v životě pouze jednou setkal s případem použití antibakteriálního spreje – a to bylo při zavraždění vysoce postaveného zpravodajského agenta v České republice. Zmíněný případ nevěstí nic dobrého – do dnešního dne zůstává nevyřešený. Ten, kdo bydlel v pokoji číslo 89, zjevně dobře věděl, co dělá, a tak se do prohlídky místnosti pouštím s respektem, jaký si zasluhuje.

Nebyl to pořádkumilovný člověk a já mezi dalším harampádím vidím i prázdnou krabici od pizzy ležící hned u postele. Užuž se ji chystám překročit, když si uvědomím, že právě na ní musel mít položený nůž: připravený na krabici po pizze, kde na něj pohodlně dosáhl a kde působil tak přirozeně, že si ho Eleanor pravděpodobně vůbec nevšimla.

Představuji si ji na posteli, jak mu pod zhužvanými prostěradly sahá do rozkroku. Líbá ho na rameno, na hruď a postupuje stále níž. Možná ten chlap ví, co ho čeká, a možná také ne: jedním z vedlejších účinků GHB je totiž to, že potlačuje nutkání ke zvracení. S jeho pomocí není problém zasunout si do úst patnácti, dvaceti nebo i pětadvaceticentimetrového macka – proto ho lze nejsnáze sehnat například v saunách pro gaye. Nebo všude, kde se natáčejí pornofilmy.

Myslím na ruce, které ji popadly – převrací ji na záda a obkročmo roztahuje kolena po obou stranách její hrudi. Eleanor se domnívá, že zaujímá polohu, z níž jí snadno pronikne do úst, jeho pravá ruka však nenápadně sklouzne k boku postele. Prsty, skryté před jejími zraky, dopadnou na víko krabice od pizzy a pak nahmatají to, co hledají – chladný laciný nůž, jehož ostří je však nové a tudíž bohatě postačující pro splnění požadovaného úkolu.

Kdyby je v tu chvíli někdo pozoroval zezadu, viděl by, jak se prohnula v zádech a z úst jí uniklo něco jako zasténání – domníval by se, že ho právě vzala do úst. Nebylo tomu tak. Její oči, rozjasněné drogami, se zalévají strachem. K ústům se jí pevně přitiskla jeho ruka, tlačí jí hlavu dozadu a odhaluje hrdlo. Hází sebou a kroutí se, pokouší se použít k obraně paže, jenže s tím on počítal. Rozkročmo usazený na jejích ňadrech prudce spustí kolena dolů a přirazí ji za bicepsy k posteli – když se dobře podíváte, uvidíte obě modřiny na těle ležícím ve vaně. Je bezmocná. Nad hlavou se jí objeví jeho pravá ruka – Eleanor ji vidí a pokouší se zaječet, divoce sebou smýká, zoufale bojuje, aby se osvobodila. Zubaté ostří nože na pizzu jí prolétne kolem ňader k bledému hrdlu. Nemilosrdně se do něj zařízne…

Po nočním stolku se rozstříkne sprška krve. S jednou z tepen zásobujících krví mozek kompletně přeťatou muselo být za okamžik po všem. Eleanor se bezvládně hroutí a krev jí bublavě uniká z těla. Poslední záchvěvy vědomí jí říkají, že právě byla svědkem své vlastní vraždy; se vším, čím kdy byla a čím se doufala stát, je konec. Takhle to provedl – vůbec v ní nebyl. Ještě jednou můžeme nejspíš poděkovat Bohu za drobná milosrdenství.

Vrah odchází připravit kyselinovou lázeň a cestou ze sebe stahuje zkrvavenou bílou košili, kterou na sobě musel mít – její zbytky právě našli ve vaně pod Eleanořiným tělem spolu s nožem: deseticentimetrová čepel s černou plastovou střenkou, vyráběná po milionech v nějaké čínské robotárně.

Stále ještě jsem lehce otřesený všemi těmi barvitými představami, takže si sotva uvědomuji, že mi rameno stiskla něčí drsná ruka. Jen co ke mně tato skutečnost pronikne, shodím ji a chystám se útočníkovi zlomit paži – obávám se, že je to ozvěna mého dřívějšího života. Stojí přede mnou nějaký chlap, který se úsečně omlouvá, přejíždí po mně podivným pohledem a pokouší se mě odsunout stranou. Je to šéf kriminologického týmu – tvořeného třemi muži a jednou ženou –, který si teď připravuje ultrafialové lampy a misky s rychle působící modrou barvou B, používané k testování matrací a hledání skvrn od semene. Přítomnost antiseptika ještě nezjistili a já jim o něm nic neříkám – nemůžu totiž vyloučit, že vrah nějaký kousek postele vynechal. Pokud ano, podle charakteru hotelu Eastside Inn bych hádal, že najdou několik tisíc pozitivních reakcí sahajících až do hluboké minulosti, kdy ještě štětky nosily punčochy.

Uhýbám jim z cesty, moje soustředění je však těžce narušené: pokouším se veškeré rozptylování vytěsnit ze svého vnímání, protože na tom pokoji a na celé té situaci je něco – nejsem si jistý, co přesně to je –, co mě hluboce znepokojuje. Něco mi na tom scénáři nehraje a já nejsem schopen říct, co to je. Rozhlížím se kolem dokola, znovu si dělám kompletní inventuru všeho, co vidím, ale nemůžu to najít – mám pocit, že jde o nějaký dojem, jímž na mne pokoj zapůsobil už dřív. Vracím se tedy ve vzpomínkách zpět a v duchu si přehrávám záznam z okamžiku svého příchodu sem.

Co to bylo? Sahám až do hlubin svého podvědomí a snažím se vybavit si první dojmy – bylo to něco, co se přímo netýkalo všeho toho násilí, nějaká maličkost, ale přitom fakt prvořadé důležitosti.

Kdybych se toho tak jen mohl dotknout… najít ten pocit… bylo to něco jako… jako nějaké slovo, které se teď skrývá na opačné straně mé paměti. Začínám přemýšlet o tom, jak jsem ve své knize napsal, že jsou to právě předpoklady, které děláme automaticky a vůbec je nezpochybňujeme, co nás vždy zmate – a pak si vzpomínám.

Když jsem do pokoje poprvé vešel, všiml jsem si kartonu piv na prádelníku, kartonu mléka v lednici, přečetl jsem si názvy několika DVD ležících u televize, zaznamenal jsem igelitový sáček vložený do odpadkového koše. A tím dojmem – tím slovem –, který mi ze všeho nejdřív bleskl hlavou, aniž by se dotkl mé vědomé mysli, bylo „ženská“. O všem, co se v pokoji číslo 89 odehrálo, jsem si udělal naprosto správnou představu – s výjimkou toho úplně nejpodstatnějšího. Nebyl to žádný mladý chlapík, kdo tady byl ubytovaný, nebyl to nahý muž, kdo měl s Eleanor sex a podřízl jí hrdlo. Nebyl to žádný mazaný frajer, kdo zlikvidoval její obličejové rysy kyselinou a kdo celý pokoj důkladně pokropil antiseptickým sprejem.

Byla to žena.

Kapitola 3

Setkal jsem se za svou kariéru se spoustou vlivných lidí, poznal jsem však jen jednu osobu s nefalšovanou přirozenou autoritou – chlapíka toho typu, co vás dokáže překřičet pouhým zašeptáním. Ten je teď venku na chodbě, míří ke mně a vysvětluje při tom kriminologickému týmu, že bude muset počkat, protože hasiči chtějí zabezpečit kyselinu dřív, než se někdo popálí.

„Ty plastový rukavice si ale nechte natažený,“ radí jim. „Můžete si tady na chodbě zatím navzájem zadarmo vyšetřit prostatu.“ Všichni kromě mládenců z kriminologie se tomu pochechtávají.

Muž, jemuž ten hlas patří, se jmenuje Ben Bradley, je to poručík z oddělení vražd pověřený vyšetřováním tohoto případu. Byl dole v kanceláři ředitele, odkud se pokoušel kontaktovat šmejda, který tuhle blešárnu spravuje. Je to vysoký černoch – Bradley, ne ten šmejd – těsně po padesátce s velkýma rukama a na sobě má džíny značky Industries s ohrnutými nohavicemi. Manželka ho nedávno přemluvila, aby si je koupil, v marném pokusu dodat mu trochu modernější vzhled; místo toho v nich vypadá – jak sám tvrdí – jako postava z nějakého Steinbeckova románu, moderní verze muže prchajícího před prachovými bouřemi třicátých let minulého století.

Stejně jako všichni pravidelní aktéři takovýchto vražedných cirkusových představení nemá kriminologické specialisty příliš v oblibě. Prvním důvodem je skutečnost, že se jejich práce začala před několika lety zadávat firmám mimo policii a na místech činu se od té doby objevují přeplacení lidé podobní téhle partě v šustivých bílých kombinézách s nápisy jako „Forenzní biologické služby, Inc.“ na zádech. Druhým důvodem – a v jeho případě tím rozhodujícím – byly dva seriály z prostředí kriminologické práce, které v televizi slavily obrovský úspěch a vyvolaly nesnesitelnou epidemii projevující se tím, že se všichni příslušníci uvedené profese považují za celebrity.

„Kristepane,“ postěžoval si nedávno, „v celý týhle zemi snad není jedinej člověk, co by nechtěl vystupovat v reality show.“

Zatímco sleduje, jak přítomné rádobycelebrity balí fidlátka a vracejí je do svých kufříkových laboratoří, padá mu pohled na mne, jak stojím opřený o zeď a jen mlčky přihlížím; mám pocit, že jsem ve stejné pozici strávil snad polovinu života. Ignoruje všechny, kdo se dožadují jeho pozornosti, a prodírá se ke mně. Nepodáváme si ruce – nevím proč, ale prostě jsme mezi sebou potřásání rukama nikdy nezavedli. Nejsem si dokonce docela jistý, jestli jsme přátelé – celý život se pohybuji víceméně za hranicí běžných společenských vztahů, takže to nejspíš nejsem schopen objektivně posoudit. Vzájemně se však respektujeme, jestli to pomůže.

„Díky, že jste přišel,“ říká místo pozdravu.

Přikývnu a dívám se na jeho ohrnuté džíny a černé pracovní boty, ideální pro toho, kdo se chce brodit krví a sračkami místa činu.

„Čím jste přijel – traktorem?“ ptám se. Nezasměje se tomu; Ben se skoro nikdy nesměje, zachovává neustále jednu z nejkamennějších tváří, na jaké kdy narazíte. Což neznamená, že s ním není legrace.

„Už jste měl čas se porozhlédnout, Ramóne?“ ptá se tiše.

Nejmenuji se Ramón a Ben to ví. Také však ví, že jsem až donedávna byl členem jedné z nejutajovanějších zpravodajských agentur naší země, takže odhaduji, že naráží na Ramóna Garcíu. Ramón byl agentem FBI, který vynaložil téměř nepředstavitelné úsilí na to, aby utajil svoji totožnost, když prodával naše národní tajemství Rusům – a pak zanechal otisky prstů na všech plastových pytlech na odpadky, v nichž jim ukradené dokumenty předával. Ramón byl téměř určitě nejneschopnějším tajným agentem v dějinách lidstva. Jak říkám, s Benem je obrovská legrace.

„Jo, trochu jsem to tu okoukl,“ odpovídám. „Zjistili jste už něco o ženský, co v tomhle doupěti bydlela? Bude to hlavní podezřelá, co?“

Ben dokáže skrývat mnohé věci, jeho oči však neumějí zamaskovat překvapený pohled – ženská?

Výborně, libuji si v duchu – Ramón vrací úder. Jenže Bradley je zkušený polda. „To je zajímavý, Ramóne,“ zahučí a snaží se zjistit, jestli jsem doopravdy něco objevil, nebo jestli to na něj jen zkouším. „Jak jste na to přišel?“

Ukazuji mu pivo na prádelníku a mléko v lednici. „Kterej chlap by tohle udělal? Chlap dá pivo vychladit a mlíko nechá zkysnout. Koukněte na ta dévédéčka – romantický komedie, není mezi nima jedinej akční film. Chcete se projít?“ pokračuji. „Podívat se, kolik chlapů v týhle díře si koš na odpadky vykládá plastovým sáčkem? To udělá jen ženská – ženská, která sem nepatří, ať si hraje na cokoli.“

Zvažuje všechno, co jsem mu pověděl, hledí mi do očí, není však možné odhadnout, jestli jsem ho přesvědčil, že mám pravdu. Ještě než se stačím zeptat, vynoří se zpoza barelů na odvoz nebezpečných chemikálii, které sem nanosili hasiči, párek mladých detektivů – nějaká žena a její partner. Před Bradleyem se oba zastaví.

„Něco jsme zjistili, Bene!“ vyhrkne policistka. „Jde o osobu, která tady bydlela…“

Bradley nevzrušeně přikývne. „Jo, je to ženská – povězte mi něco, co ještě nevím. Co s ní má bejt?“

Vypadá to, že jsem ho přesvědčil. Oba podřízení na něj užasle zírají a přemýšlejí, jak je sakra možné, že to věděl. Ještě během dopoledne se legenda obestírající jejich šéfa rozroste o další zázrak. A já? Považuji to za nestydatost – vážně si takhle bez mrknutí přisvojí všechny zásluhy? Hlasitě se rozesměji.

Bradley na mne pohlédne a na kratičký okamžik mám dojem, že se ke mně přidá, je to však předem ztracená naděje. V těch ospalých očích ale jako by přeskočila jiskřička, než znovu obrátí pozornost k oběma policistům. „Jak jste se dozvěděli, že je to žena?“ ptá se jich.

„Podařilo se nám sehnat knihu hostů a složky všech pokojů,“ oznamuje policista – jmenuje se Connor Norris.

Bradley se náhle zatváří zaujatě. „Od ředitele? Vy jste toho šmejda našli – nařídili jste mu odemknout kancelář?“

Norris vrtí hlavou. „Na protidrogovým jsou na něj vystavený čtyři zatykače; nejspíš je už na poloviční cestě do Mexika. Ne, tady Alvarezová“ – ukazuje na svoji partnerku – „poznala jednoho maníka, kterej je hledanej pro vloupání a bydlí tady nahoře.“ Pohlédne na partnerku, jako by si nebyl jistý, kolik toho ještě může prozradit.

Alvarezová pokrčí rameny, zadoufá, že to dobře dopadne, a kápne božskou. „Slíbila jsem tomu lupiči, že nebude muset jít do basy, když nám otevře zámky ředitelovy kanceláře a sejfu.“

Nervózně pohlédne na Bradleyho a čeká, jak velký z toho bude mít malér.

Z výrazu jejího šéfa nelze vůbec nic vyčíst; jen o něco víc ztlumí hlas, takže mluví ještě tišeji. „A dál?“

„Celkem osm zámků a on je měl odemčené za necelou minutu,“ vykládá mu. „Není divu, že v tomhle městě není nic v bezpečí.“

„Co bylo ve složce tý ženský?“ vyptává se Bradley.

„Stvrzenky o zaplacení,“ ujímá se slova Norris. „Bydlela tady už něco přes rok. Platila v hotovosti, nenechala si připojit telefon – a taky ne televizi, kabelovku, vůbec nic. Evidentně nechtěla, aby ji někdo našel.“

Bradley souhlasně přikyvuje – přesně totéž napadlo i jeho. „Kdy ji naposledy viděl někdo ze sousedů?“

„Jsou to tři nebo čtyři dny. Nikdo to neví jistě,“ odpovídá Norris.

„Nejspíš zmizela hned po tom, co zabila tu holku,“ zamumlá Bradley. „Co dokumenty – ve složce přece něco musela mít?“

Alvarezová se dívá do poznámek. „Fotokopie řidičáku z Floridy a nějaký studentský karty nebo čeho – nebyla na tom fotografie,“ vzpomíná si. „Vsadím se, že jsou pravý.“

„Stejně je prověřte,“ přikazuje jim Bradley.

„Dali jsme je Petersenovi,“ informuje ho Norris, že je dostal na starost jiný mladý detektiv. „Už na tom pracuje.“

Bradley to bere na vědomí. „Znal se ten lupič – nebo někdo z ostatních hostů – s podezřelou, vědí o ní něco?“

Oba vrtí hlavou. „Nikdo. Viděli ji jen přicházet a odcházet,“ sděluje mu Norris. „Něco málo přes dvacet, výška asi metr sedmdesát, úžasná figura, aspoň podle toho lupiče…“

Bradley protáčí oči k nebesům. „Podle jeho kritérií to nejspíš bude znamenat, že má obě nohy.“

Norris se usmívá, ale Alvarezová ne – ta nechce nic jiného, než aby Bradley řekl něco k její dohodě s lupičem. Pokud se ji chystá seřvat, ráda už by to měla odbyté. Místo toho se však musí účastnit další diskuse a počínat si profesionálně: „Podle jedný takzvaný herečky ve sto čtrnáctce ta holka v jednom kuse měnila podobu. Jeden den byla za Marilyn Monroeovou, druhej za Marilyna Mansona, někdy za Marilyn i Marilyna v jednom dni. Pak to byli Drew a Britney, Dame Edna, k. d. lang…“

„To myslíte vážně?“ přerušuje ji Bradley. Oba mladí policisté přikyvují a chrlí ze sebe další jména, jako by to chtěli dokázat. „Už se vážně nemůžu dočkat, až uvidím její fotokompozici,“ poznamenává Bradley a uvědomuje si, že všechny obvyklé směry vyšetřování vraždy se před ním zavírají. „Ještě něco?“ Oba vrtí hlavou, už skončili.

„Radši začněte sepisovat svědecký výpovědi těch úchylů – nebo aspoň těch, na který není vypsanej žádnej zatykač, což pravděpodobně znamená, že vám zbudou asi tak tři.“

Posílá je za další prací a otáčí se do stínů ke mně, aby se mnou probral něco, co v něm vyvolává silné znepokojení.

„Už jste někdy viděl tohle?“ ptá se, natahuje si plastové rukavice a z police ve skříni vytahuje nějakou kovovou schránku. Má khaki barvu a je tak tenká, že jsem si jí ani nevšiml. Chystá se ji otevřít, ještě se však na okamžik otočí a zadívá se za Alvarezovou a Norrisem. Mají namířeno ke dveřím a proplétají se mezi hasiči, kteří už balí pumpy na přečerpávání nebezpečných chemikálií.

„Hej, vy dva!“ zavolá na ně. Zastavují se a otáčejí. „Ještě k tomu lupiči – to byla dobrá práce.“ V obličeji Alvarezové vidíme úlevu a oba s úsměvem zvednou ruku v tichém gestu poděkování. Není divu, že ho jeho podřízení zbožňují.

Dívám se na tu kovovou schránku – při bližší prohlídce připomíná spíš kufřík, který má na boku přes šablonu nastříkané bílé sériové číslo. Je zjevně vojenského původu, mám však jen jedinou matnou vzpomínku, že jsem někdy něco podobného viděl. „Polní chirurgická souprava?“ ptám se nepříliš přesvědčeně.

„Jste blízko,“ odpovídá Bradley. „Zubařská.“ Otevírá krabici a ukazuje mi – uloženou v pěnovém polystyrenu – kompletní sadu dentistických nástrojů: roztahovací klíšťky, měřicí sondy, extrakční kleště.

Upřeně na něj hledím. „Vytrhala oběti zuby?“ ptám se.

„Úplně všechny. Žádný jsme nenašli, takže počítám, že je vyhodila. Možná je spláchla do záchodu a budeme mít štěstí – proto taky rozebíráme celý odpadový potrubí.“

„Vytrhala ty zuby před tím, nebo po tom, co oběť zabila?“

Ben si uvědomuje, kam moje otázka míří. „Ne, nebylo to mučení. Koronerův tým už se jí podíval do úst. Jsou si v zásadě jistý, že to udělala až po smrti, aby znemožnila její identifikaci. Proto jsem vás požádal, abyste sem zašel – vzpomněl jsem si, že ve vaší knize je něco o domácí zubařině a vraždě. Pokud to bylo ve Státech, doufal jsem, že by se mohla najít nějaká…“

„Žádná souvislost,“ skáču mu do řeči. „To bylo ve Švédsku. Chlap rozbil oběti můstky a čelist chirurgickým kladívkem – řekl bych, že za stejným účelem –, ale kleště? Nic podobnýho jsem v životě neviděl.“

„Tak teď už jo,“ konstatuje Ben.

„Inspirující,“ přikyvuji. „Myslím ten rychlej postup civilizace.“

Pokud abstrahuji od svého beznadějného názoru na lidstvo, musím přiznat, že na mne tahle vražedkyně dělá čím dál větší dojem – vytrhnout mrtvole dvaatřicet zubů nemohlo být nijak snadné. Pachatelka zjevně pochopila jednu důležitou zásadu, jež většině lidí, kteří se rozhodnou pro práci v jejím oboru, uniká: ještě nikdy nikdo nebyl zatčen proto, že se dopustil vraždy; všichni byli zatčeni jen proto, že ji pořádně nenaplánovali.

Ukazuji na kovovou schránku. „Kde může civilní osoba k jednomu z těchhle krámů přijít?“ ptám se.

Ben krčí rameny. „Úplně kdekoli. Zavolal jsem jednomu kámošovi do Pentagonu a ten se mi podíval do archivu: čtyřicet tisíc souprav vyřadili ze zásob jako nadbytečný. Armáda se jich všech v posledních několika letech zbavila – odprodala je obchodům, co nabízej potřeby pro přežití. Půjdeme po nich, ale tím způsobem ji určitě nenajdeme, nejsem si jistej, jestli by někdo dokázal…“

Hlas se mu vytrácí do prázdna, je ztracený v labyrintu, přejíždí pohledem po místnosti a snaží se z něj najít cestu ven. „Nemám obličej,“ vypočítává tiše. „Nemám žádný zubařský záznamy, žádný svědky – a nejhorší ze všeho je, že nemám ani motiv. Vy se v týhle branži vyznáte líp než kdokoli jinej – kdybych se vás teď zeptal, jestli to dokážu vyřešit, jakou byste mi dával šanci?“

„Teď momentálně? Asi jako na to, že vyhrajete jackpot v loterii,“ odpovídám. „Když vejdete dovnitř, první dojem, jakým to na vás zapůsobí, je: amatér, jen další drogový nebo narkotický hrátky. Pak se podíváte zblízka – řeknu vám, že jsem na celým světě viděl jen pár vražd, který byly aspoň skoro tak dobrý jako tahle.“ A pak mu povím o tom antiseptickém spreji, což je samozřejmě další věc, kterou nechtěl slyšet.

„Díky za povzbuzení,“ zabručí. Bezmyšlenkovitě si o sebe tře palcem a ukazováčkem; po té dlouhé době, po kterou jsem měl možnost ho zblízka pozorovat, vím, co to znamená – má chuť si zapálit. Kdysi se mi svěřil, že přestal kouřit v devadesátých letech a od té doby už byl minimálně milionkrát v situaci, kdy měl pocit, že by mu cigareta možná pomohla. Tohle je evidentně jedna z nich. Aby překonal touhu po nikotinu, mluví. „Víte, v čem je můj problém? Marcie mi jednou řekla“ – Marcie je jeho manželka –, „že si pouštím oběti moc blízko k tělu, až v sobě nakonec vidím jedinýho přítele, co jim ještě zbejvá.“

„Jejich šampiona?“ nadhazuji.

„Přesně to slovo tehdy použila. A že pokud existuje něco, co nikdy nedokážu – Marcie tvrdí, že to je jediná věc, která se jí na mně doopravdy líbí –, tak je to, že se nikdy nedokážu na přítele vykašlat.“

Šampion mrtvých, říkám si v duchu. Mohl by dopadnout i hůř. Hrozně rád bych mu nějak pomohl, ale nejde to – není to moje vyšetřování, a ačkoli mi ještě není ani čtyřicet, jsem na odpočinku.

Do pokoje vletí udýchaný technik a s asijským přízvukem huláká: „Bene!“ Bradley se k němu otočí. „V suterénu!“

Kapitola 4

Tři technici v pracovních kombinézách vybourali kus staré cihlové zdi. Navzdory maskám, které mají na obličeji, se jim ze zápachu uvnitř dutiny téměř obrací žaludek. Ne že by našli mrtvolu – hnijící maso má svůj vlastní specifický pach. Tohle je prosakující odpadní potrubí, plíseň a trus stovek krysích generací.

Bradley prochází několika navazujícími zatuchlými sklepy a zastavuje se v ostrém světle řady pracovních reflektorů ozařujících vybouranou zeď. Jdu za ním, přidávám se ke skupince ostatních vyšetřovatelů a docházím na místo právě včas, abych viděl, jak ten chlapík s asijským přízvukem – Američan čínského původu, jemuž všichni ze zjevných důvodů říkají Bruce – svítí přenosným reflektorem hluboko do čerstvě obnaženého prostoru.

Uvnitř je labyrint zcela chaoticky vedených potrubních instalací. Bruce vysvětluje, že když rozkopali koupelnu v pokoji číslo 89 a nenašli nic zachyceného v kolenech, rozhodli se jít ještě o krok dál. Požádali kriminology o jednu kapsli modré barvy B, smíchali ji s půllitrem vody a nalili ji do odpadní roury.

Trvalo pět minut, než se celá dávka dostala až dolů; bylo jim jasné, že když odpadní voda protéká tak pomalu, musí být trubka někde mezi suterénem a pokojem číslo 89 něčím zablokovaná. A teď také našli, co to bylo – v té změti potrubí a předpisy ignorujících přípojek za zdí.

„Řekněte mi prosím, že jsou to ty zuby,“ žadoní Bradley. „Spláchla je do hajzlu?“

Bruce vrtí hlavou a svítí přenosným reflektorem na rozmáčený chuchvalec ohořelých papírů, který se zachytil v pravoúhlém kolenu. „Ta trubka vede rovnou z pokoje 89 – vyzkoušeli jsme to,“ ukazuje na mokrou hroudu. „Ať je v tom cokoli, pravděpodobně to spálila a zbytek hodila do hajzlu. Což bylo z jejího hlediska správné – až na to, že nevěděla, že se tady ignorovaly všechny stavební předpisy.“

Bradley si bere na pomoc pinzetu a začíná to slepené svinstvo rozebírat. „Kousky účtenek, růžek předplacený jízdenky z metra, lístek do kina,“ sděluje všem přihlížejícím, co vidí. „Vypadá to, jako by před odchodem celej pokoj naposledy prošla a zbavila se všeho, co zapomněla zlikvidovat předtím.“ Opatrně od sebe odděluje další ohořelé útržky. „Nákupní seznam – ten by se nám mohl hodit k porovnání písma, pokud někdy najdeme…“

Zarazí se a upřeně zírá na nějaký papírek, který je o něco méně ohořelý než ostatní. „Sedm čísel. Zapsanejch rukou: 9. 0. 2. 5. 2. 3. 4. Není to kompletní, zbytek shořel.“

Zvedá papírek a ukazuje ho celé skupině, já však vím, že ve skutečnosti mluví ke mně, jako by mě bývalá příslušnost ke zpravodajské agentuře kvalifikovala pro funkci odborníka na kryptografii. Sedm rukou psaných čísel s druhou polovinou zničenou: to může znamenat cokoli, proti ostatním mám však jednu výhodu. Lidé v mé bývalé branži neustále pracují s fragmenty, takže se na to nedívám jako na zcela nepoužitelnou informaci.

Všichni ostatní samozřejmě okamžitě začínají s nejrůznějšími spekulacemi – je to číslo bankovního účtu, kreditní karty, poštovní směrovací kód, internetová IP adresa, telefonní číslo. Alvarezová poznamenává, že žádná předvolba 902 neexistuje, a má pravdu. Svým způsobem.

„Jo, jenže jsme napojený i na kanadskou soustavu,“ připomíná jí Petersen, ten mladý detektiv s figurou fotbalového obránce. „902 je Nova Scotia. Děda tam měl farmu.“

Bradley na to nijak nereaguje, dál se dívá na mne a čeká na můj názor. Trpké zkušenosti mě naučily nic neříkat, pokud si nejsem stoprocentně jistý, takže jen pokrčím rameny – což znamená, že Bradley a všichni ostatní přejdou k dalšímu.

Tím, o čem momentálně ve skutečnosti přemýšlím, je ten nástěnný kalendář, který mi vrtá hlavou od okamžiku, kdy jsem ho prvně spatřil. Podle cenovky na zadní straně stál u Rizzoliho, což je luxusní knihkupectví, čtyřicet babek, a to je spousta peněz za něco, v čem můžete jen najít datum a co stejně nikdy nepoužijete. Vražedkyní byla zjevně inteligentní žena, a tak mě napadá, že to pro ni možná vůbec nebyl kalendář: třeba se jen zajímala o starobylé ruiny.

Většinu své pracovní kariéry jsem strávil v Evropě, a byť je to už dávno, co jsem naposledy cestoval tak daleko na východ, jsem si skoro jistý, že 90 je mezinárodní telefonická předvolba Turecka. Stačí strávit jeden den cestováním po téhle zemi a zjistíte, že je tam víc řecko-římských památek než téměř kdekoli jinde na světě. Je-li 90 předvolbou Turecka, pak je možné, že následující číslice jsou předvolbou oblasti a částí telefonního čísla. Odcházím od skupiny a mířím do nejklidnějšího kouta suterénu, odkud mobilem volám na Verizon – chci informace o oblastních předvolbách v Turecku.

Zatímco čekám, až se mi telefonní společnost ozve, dívám se na hodinky a s úžasem zjišťuji, že venku už se musí rozednívat – uplynulo deset hodin od chvíle, kdy správce, jemuž si stěžovali na výpadek elektřiny ve vedlejším pokoji, odemkl dveře pokoje číslo 89, aby tam zkontroloval elektrické vedení. Není divu, že všichni vypadají utahaně.

Konečně se dovolávám na někoho v poradenském oddělení Verizonu, na ženu s výrazným přízvukem, která podle mého odhadu sedí v zákaznickém centru v Bombaji, a zjišťuji, že mě paměť neklame – 90 je skutečně předvolba pro Turecko. „A co 252? Může to být předvolba oblasti?“

„Ano, pro provincii… jmenuje se Muğla nebo tak nějak,“ odpovídá a pokouší se o správnou výslovnost. Turecko je velká země – větší než Texas s více než sedmdesáti miliony obyvatel – a jméno provincie mi nic neříká. Začínám jí děkovat a chystám se hovor ukončit, když ještě dodá: „Nevím, jestli vám to pomůže, ale píše se tady, že jedno z nejdůležitějších měst leží na pobřeží Egejského moře. Jmenuje je Bodrum.“

To slovo mi do celého těla vysílá šok, závan mrazivého strachu, který tolik uplynulých let skoro vůbec nerozehnalo. „Bodrum,“ říká a to jméno se vyplavuje na břeh jako trosky nějakého vzdáleného ztroskotaného vraku. „Vážně?“ odpovídám klidně a násilím potlačuji kypící příval myšlenek. Pak mi ta část mozku, která se zabývá přítomností, připomene, že se tohohle vyšetřování účastním jen jako host, a strach nahrazuje vlna úlevy. S tou částí světa už nikdy nechci mít nic společného.

Pomalu se vracím nahoru do pokoje číslo 89. Bradley mě vidí a já mu jdu vysvětlit, že podle mého názoru je na tom papírku skutečně první část telefonního čísla, na Kanadu že bych ale na jeho místě zapomněl. Informuji ho o tom kalendáři a on na to říká, že na něj během večera narazil a také si ho neuměl vysvětlit.

„Bodrum?“ ptá se. „Kde je Bodrum?“

„Neměl byste pořád vysedávat doma. Bodrum je v Turecku – v jedné z nejvyhledávanějších letních destinací na světě.“

„A co Coney Island?“ ptá se, aniž by pohnul brvou.

„Tam je to skoro stejný,“ přitakávám a v duchu si představuji přístav přeplněný extravagantními jachtami, elegantní vily, maličkou mešitu krčící se v kopcích, restaurace se jmény jako Mezzaluna a Oxygen, nabité hormony a šálky desetidolarového cappuccina.

„Vy jste tam byl?“ ptá se Bradley. Vrtím hlavou – jsou jisté věci, o kterých mi vláda nedovolí mluvit.

„Ne,“ odpovídám lživě. „Proč by asi volala někomu do Bodrumu?“ přemýšlím nahlas a měním téma.

Bradley krčí rameny na znamení, že se mu nechce spekulovat, má na starosti příliš mnoho jiných věcí. „Ten kolohnát taky odvedl kus dobrý práce,“ sděluje mi a ukazuje na Petersena na protější straně místnosti. „Ten průkaz, samozřejmě na falešný jméno, co Alvarezová našla v ředitelově složce, nebyla studentská karta – byla to průkazka jedný newyorský veřejný knihovny.“

„No výborně,“ přikyvuji bez většího zájmu. „Intelektuálka.“

„To ani ne,“ opravuje mě Bradley. „Podle jejich databáze si za celej rok vypůjčila jen jednu knížku.“ Odmlčí se a provrtá mě tvrdým pohledem. „Tu vaši.“

Opětuji jeho pohled a nejsem schopen slov. Už se nedivím, že myslel na jiné věci. „Četla moji knihu?“ vypravím ze sebe konečně.

„Nejen četla – řekl bych, že ji přímo prostudovala,“ odpovídá. „Jak jste říkal – neviděl jste mnoho tak profesionálních vražd, jako je tahle. Teď už víme proč: chybějící zuby, antiseptickej sprej – to všechno v tý vaší knížce je, že jo?“

Hlava se mi zaklání dozadu, když mi dochází plná váha téhle skutečnosti. „Převzala metody z několika případů a použila tu knížku jako metodickou příručku – jak někoho zabít a smazat po sobě stopy.“

„Přesně tak,“ přitakává Ben Bradley a věnuje mi jeden ze svých absolutně výjimečných úsměvů. „Jen vám chci poděkovat – teď musím vlastně pronásledovat v zastoupení vás, to znamená toho nejlepšího na světě.“

Kapitola 5

Chcete-li znát pravdu, moje kniha o vyšetřovacích metodách byla poměrně neznámá – pokud jsem to schopen posoudit, byl to jeden z těch případů, které se vymykají veškeré nakladatelské teorii: jakmile ji lidé jednou odložili, většinou se nedokázali přimět k tomu, aby se k ní ještě někdy vrátili.

V úzkém okruhu profesionálů, jimž byla určena, však přitom vyvolala seismický šok. Materiál, jehož v ní bylo použito, byl nashromážděn z hraničních oblastí technologie, vědy či dokonce věrohodnosti. Při bližším přezkoumání faktů si ovšem ani ti nejzarytější skeptikové nedokázali své pochybnosti podržet – každý citovaný případ obsahoval ty drobné detaily, tu zvláštní patinu okolností a motivace, která dobrým vyšetřovatelům dovoluje oddělit skutečnost od podvrhu.

Den po vydání knihy se uzavřený svět špičkových vyšetřovatelů začal otřásat ozvěnou bubnové palby všemožných otázek. Jak je k čertu možné, že nikdo o žádném z uváděných případů v životě neslyšel? Připomínaly komuniké z jiné planety, pouze jména v nich byla změněna za účelem ochrany viníků. A ještě důležitější otázka zněla: kdo ji u všech všudy napsal?

Neměl jsem rozhodně v úmyslu dovolit někomu, aby to zjistil. Vzhledem ke své bývalé práci jsem měl tolik nepřátel, že jsem je raději ani nezkoušel spočítat, a nestál jsem o to, abych jednoho dne ráno sedl do auta, nastartoval a skončil jako hrstka kosmického prachu obíhající kolem Měsíce. Pokud se některý z čtenářů knihy rozhodl sehnat si nějaké informace o jejím takzvaném autorovi, našel pouze muže, který přednedávnem v Chicagu zemřel. Jedno bylo jisté, nenapsal jsem ji pro slávu ani pro peníze.

Sám sobě jsem její napsání zdůvodňoval tím, že jsem vyřešil zločiny spáchané lidmi, kteří působí na vnější hranici lidské vynalézavosti, a domníval jsem se, že některé z metod, které jsem sám vymyslel a jako první použil, by mohly přijít vhod i jiným vyšetřovatelům. A skutečně tomu tak bylo – do jisté míry. Na jakési hlubší úrovni jsem stále ještě mladý – a doufám, že mám před sebou druhý, opravdový život – a domnívám se, že tahle kniha byla jakýmsi zúčtováním, něčím jako posledním rozloučením s mojí bývalou existencí.

Téměř deset let jsem byl členem nejtajnější ze všech zpravodajských organizací naší země, která pracovala v tak hlubokém stínu, že o její existenci věděla pouhá hrstka lidí. Úkolem naší agentury bylo dohlížet na celou naši zpravodajskou komunitu, plnit funkci oddělení vnitřních záležitostí světa tajných služeb. Dalo by se říct, že v tomto ohledu jsme byli atavismem ze středověkých dob. Byli jsme krysaři.

Ačkoli celkový počet lidí zaměstnaných u šestadvaceti veřejně známých – a osmi nejmenovaných – zpravodajských organizací Spojených států amerických je utajovaný, lze vcelku rozumně předpokládat, že do našeho záběru patřilo víc než sto tisíc osob. Tak početná populace znamenala, že jsme vyšetřovali celou širokou paletu zločinnosti – od velezrady po úplatkářství, od vraždy po znásilnění, od obchodů s narkotiky po krádeže. Jediným rozdílem bylo, že mezi pachateli byli někteří z nejlépe vycvičených a nejinteligentnějších obyvatel světa.

Skupinu pověřenou tímto elitním a přísně utajovaným posláním založil Jack Kennedy v prvních měsících svého prezidentského funkčního období. Po jednom obzvlášť šokujícím skandálu v CIA – jehož podrobnosti jsou dodnes tajné – zjevně dospěl k závěru, že členové zpravodajské komunity jsou právě tak náchylní k lidským slabostem jako celá široká veřejnost. Pravděpodobně náchylnější.

Za normálních okolností by funkci hlavního vyšetřovatele stínového světa plnila FBI. Jenže pod parfémovanou pěstí J. Edgara Hoovera v této agentuře rozhodně nepanovaly normální okolnosti. Dát Hooverovi pravomoc k vyšetřování tajných služeb by se bývalo rovnalo… no, právě tak byste mohli Saddáma pustit, aby si šel hrát do zbrojovky. Z tohoto důvodu vytvořili Kennedy a jeho bratr agenturu, jíž byla z titulu jejích povinností udělena bezprecedentní moc. Ustavená prezidentským příkazem se zároveň stala jednou z jediných tří agentur, které jsou podřízené přímo prezidentovi bez dohledu Kongresu. Na ty zbývající dvě se neptejte – zákon zakazuje uvádět i jejich jména.

V oněch exkluzivních nadřazených kruzích, v nichž se pohybují pouze osoby s nejvyšší bezpečnostní prověrkou, se lidé zprvu nově vzniklé agentuře a jejímu nesnadnému poslání vysmívali. Potěšeni vlastní duchaplností pro ni začali razit přezdívku „11. výsadková divize“ – jinými slovy kavalerie. Jen málokdo očekával, že bude mít úspěch, její impozantní reputace však neustále vzrůstala a po nějaké době už stejným lidem zmíněná přezdívka tak vtipná nepřipadala.

Jako by nevyslovenou všeobecnou dohodou první část přezdívky postupně upadla v zapomnění, až nakonec celá zpravodajská komunita o agentuře mluvila – a to s posvátnou úctou v hlase – prostě jako o „Divizi“. Není to domýšlivost, když řeknu, že mnozí z těch, kdo pro ni pracovali, byli geniální. Museli být – k cílům Divize patřili někteří z nejobratnějších tajných agentů, jaké kdy stínový svět viděl. Léta výcviku tyto muže a ženy naučila, jak lhát a odvádět pozornost, jak zmizet a neponechat po sobě jedinou stopu, jak mít prsty úplně ve všem, ale nikde nezanechat otisky. Výsledkem bylo, že ti, kteří je lovili, museli být ještě obratnější. Tlak, který byl na lovce vyvíjen, aby si neustále udržovali jeden krok náskoku před sledovanou kořistí, byl obrovský a místy téměř nesnesitelný, a není proto divu, že Divize mezi svými zaměstnanci vykazovala nejvyšší míru sebevražd ze všech státních institucí s výjimkou poštovní služby.

Byl jsem v posledním ročníku na Harvardu, když mě zrekrutovali do svých elitních řad, aniž bych si toho byl vůbec vědom. Jedna z agenturních verbířek – příjemná žena s hezkýma nohama a překvapivě krátkou sukní, která se představila jako viceprezidentka Rand Corporation – přijela do Cambridge, aby si promluvila se slibnými mladými absolventy.

Studoval jsem tři roky medicínu a specializoval jsem se na lékovou farmakologii – a přistupoval jsem k tomu zatraceně vážně. Všední dny jsem trávil studiem teorie a o víkendech jsem volil mnohem praktičtější přístup. Bylo to u jistého lékaře v Bostonu, kterého jsem navštívil poté, co jsem si nastudoval symptomy fibromyalgie, a přesvědčoval jsem ho, aby mi předepsal vicodin, když jsem měl něco jako zjevení.

Řekněme, že by to byla realita, že bych to právě v tuto chvíli byl já, kdo seděl za tím stolem a snažil se vyléčit choroby – skutečné i jen vymyšlené – pacientů, které jsem nenápadně pozoroval v čekárně.

Uvědomil jsem si, že mě nezajímá to, co lidi trápí, ale to, co je motivuje. Zanechal jsem studia medicíny, zapsal jsem se na psychologii, absolvoval jsem ji s vynikajícím prospěchem a zbýval mi už jen krůček k doktorátu.

Jen co jsem dokončil doktorandské studium, nabídla mi ta dáma v krátké sukni dvojnásobně vyšší nástupní plat než kterýkoli jiný zaměstnavatel a podmínky, které mi zjevně nabízely téměř neomezené příležitosti k výzkumu a dalšímu postupu. V důsledku toho jsem strávil šest měsíců sepisováním zpráv, které nikdy nikdo neměl číst, a sestavováním dotazníků, které nikdy nikdo neměl vyplňovat, než jsem zjistil, že ve skutečnosti vůbec pro Rand Corporation nepracuji. Celou tu dobu mě pozorovali, zkoušeli, hodnotili a prověřovali. Dáma v krátké sukni náhle nebyla k nalezení.

Místo ní mě dva muži – tvrdě vyhlížející chlapi, které jsem nikdy předtím ani potom neviděl – odvedli do bezpečné místnosti v nenápadné budově průmyslové zóny v severním sousedství sídla ředitelství CIA v Langley ve Virginii. Dali mi podepsat několik formulářů, které mi zakazovaly cokoli prozradit, a teprve pak mi sdělili, že se se mnou uvažuje pro přijetí k tajné zpravodajské službě, jejíž jméno mi odmítli říct.

Zíral jsem na ně a ptal jsem se sám sebe, jak přišli právě na mne. Pokud jsem ale chtěl být upřímný, musel jsem přiznat, že odpověď znám. Byl jsem pro tajný svět dokonalým kandidátem. Byl jsem inteligentní, odjakživa jsem byl samotář a hluboko v duši jsem nosil těžké zranění.

Otec od matky odešel, ještě než jsem se narodil, a nikdy se už neukázal. O několik let později byla matka zavražděna v ložnici našeho bytu v těsném sousedství 8 Mile Road v Detroitu. Jak už jsem říkal, existují místa, která si budu pamatovat do konce života.

Jako jedináček jsem po čase skončil u adoptivních rodičů v Greenwichi v Connecticutu – dvacet akrů pečlivě udržovaných trávníků, nejlepší školy, jaké lze za peníze koupit, nejtišší dům, jaký jste kdy viděli. Když tak byla jejich rodina zdánlivě kompletní, Bill a Grace Murdochovi se nejspíš snažili, seč mohli, já jsem však nikdy nemohl být synem, po němž toužili.

Dítě bez rodičů se naučí umění přežít; od samého začátku se naučí skrývat, co cítí, a dosáhne-li bolest nesnesitelné intenzity, umí si vyhrabat v hlavě jeskyni a schovat se do ní. Před vnějším světem jsem se snažil vypadat tak, jak si podle mne Bill a Grace přáli, a skončilo to tím, že jsem jim byl oběma cizí.

Když jsem seděl v té místnosti nedaleko Langley, uvědomil jsem si, že převzetí jiné totožnosti, zamaskování tak velké části toho, čím jste a co cítíte, je ideálním tréninkem pro tajný svět.

Musím říct, že v následujících letech – v těch, která jsem strávil utajeným cestováním po celém světě pod mnoha různými jmény – byli nejlepšími agenty, jaké jsem kdy poznal, lidé, kteří se naučili vést dvojí život dávno předtím, než začali pracovat pro jakoukoli agenturu.

Patřili k nim utajení gayové v homofobním světě, tajní cizoložníci s manželkami na předměstích, hazardní hráči a narkomani, alkoholici a sexuální zvrhlíci. Ať bylo břímě, které nesli, jakékoli, všichni měli dlouholetou praxi v tom, jak svět přimět, aby uvěřil v iluzi, jíž se mu prezentovali. Zbýval pouhý krůček k tomu, aby si nasadili ještě jinou masku a sloužili své vládě.

Ti dva tvrdě vyhlížející muži zřejmě něco podobného vycítili i ve mně. Konečně ve svém výslechu dospěli k otázkám týkajícím se nezákonných aktivit. „Povězte nám o svém vztahu k drogám,“ vyzvali mě.

Vzpomněl jsem si na něco, co jsem kdysi slyšel o Billu Clintonovi – že nikdy nepotkal ženu, která by se mu nelíbila. Usoudil jsem, že bych věci nijak nepomohl, kdybych se jim přiznal, že stejně se dívám já na drogy. Popřel jsem, že bych je kdy byť jen zkoušel, a s povděkem jsem kvitoval, že jsem si nikdy neosvojil lehkovážný životní styl, který je obvyklým průvodním jevem jejich užívání. Přistupoval jsem k nim jako ke svému tajnému životu, který jsem před světem skrýval dodržováním vlastních stanovených pravidel – sjížděl jsem se zásadně o samotě a nikdy jsem se nesnažil shánět něco v barech nebo klubech. Diskotékové drogy byly podle mne pro amatéry a představa ježdění po městě a nakupování drog na ulici mi připadala jako nejlepší recept na to, jak se dát zastřelit.

Fungovalo to – nikdy mě v souvislosti s drogami nezatkli ani nevyslýchali –, a když jsem tedy už úspěšně zvládal jeden tajný život, dodávalo mi to sebedůvěru, abych s radostí uvítal i další. Když vstali a chtěli vědět, kolik času budu potřebovat na zvážení jejich nabídky, prostě jsem je požádal o pero.

Takhle to tedy proběhlo – podepsal jsem jejich „závaznou dohodu“ v místnosti bez oken na pozemku nehostinné průmyslové zóny a začlenil jsem se tak do tajného světa. Pokud jsem při tom pomyslel na cenu, kterou zaplatím, na všechny ty obyčejné věci, které nikdy nezažiju a nebudu s nikým sdílet, rozhodně si na to nevzpomínám.

Kapitola 6

Po čtyřech letech výcviku – při němž jsem se učil číst drobné signály, které by každému jinému utekly, a přežít v situacích, v nichž by jiní zemřeli – jsem začal rychle stoupat po služebním žebříčku. Moje první zahraniční přidělení byl Berlín a necelých šest měsíců po nástupu tam jsem poprvé zabil člověka.

Už od doby, kdy byla Divize založena, velel všem jejím operacím v Evropě jeden z jejích služebně nejstarších agentů se základnou v Londýně. První osobou, která tuto funkci zastávala, byl vysoký námořní důstojník, muž se zevrubnými znalostmi dějin námořních válek. V důsledku toho začal sám sobě říkat Modrý admirál, což byla hodnost, která kdysi patřila třetímu nejvyššímu veliteli britského námořnictva: to také přesně odpovídalo jeho postavení ve vedení Divize. Označení se uchytilo, postupem desetiletí se však zkomolilo a změnilo, až byl nakonec každý nový držitel této funkce známý pod přezdívkou Modrý jezdec.

V době, kdy jsem přijel do Evropy, řídil tehdejší uživatel londýnské kanceláře jistou vysoce oceňovanou operaci a prakticky nikdo nepochyboval o tom, že se jednoho dne vrátí do Washingtonu a ujme se nejvyšší funkce v Divizi. Podřízené, kteří se podle jeho názoru osvědčili, měla nevyhnutelná následná vlna změn také vynést výš, takže všude hořel intenzivní konkurenční boj o to, kdo se mu víc zalíbí.

Taková byla tedy situace, když mě berlínská kancelář vyslala do Moskvy. Bylo to počátkem srpna – nejhoršího měsíce v tom horkém a zoufalém městě – a měl jsem tam prošetřit obvinění z finanční zpronevěry v jisté americké tajné službě, která tam působila. Peníze skutečně zmizely, když jsem se však pustil do hlubšího šetření, objevil jsem něco mnohem horšího – jistý vysoce postavený americký zpravodajský důstojník přicestoval do Moskvy speciálně proto, že se chystal prodat jména našich nejcennějších ruských informátorů zástupcům FSB, funkcí i brutalitou nástupnické organizace KGB.

Protože jsem na tenhle konkrétní večírek dorazil velice pozdě, musel jsem se okamžitě rozhodnout – nebyl čas na to, abych někoho požádal o radu nebo zvažoval další potenciální důsledky. Když jsem našeho důstojníka dostihl, byl už na cestě za svým ruským kontaktem. A ano, byl to první člověk, kterého jsem v životě zabil.

Zastřelil jsem ho – zastřelil jsem Modrého jezdce na Rudém náměstí, kde kvílel zuřivý vítr vanoucí ze stepí, horký a přinášející s sebou vůně Asie a pach zrady. Nevím, jestli je to něco, na co bych měl být pyšný, ale ačkoli jsem byl mladý a nezkušený, svého šéfa jsem zabil jako profesionál.

Sledoval jsem ho až na jižní okraj náměstí, kde se otáčel dětský kolotoč. Spoléhal jsem se na to, že řinčivý rachot reprodukované hudby pomůže zamaskovat duté prásknutí výstřelu z pistole. Blížil jsem se k němu z boku – ačkoli jsme se dobře znali, zpozoroval mě až na poslední chvíli.

Obličejem mu přelétl udivený výraz, který se téměř okamžitě proměnil ve strach. „Eddy…“ začal. Nejmenoval jsem se Eddy, ale jako každý člen agentury jsem změnil svoji totožnost, než jsem se poprvé vypravil do terénu. Myslím, že cizí identita mi to usnadnila, jako bych to nebyl doopravdy já, kdo před ním stál.

„Děje se něco – co tady děláš?“ Pocházel z jihu a jeho přízvuk se mi vždy líbil.

Jen jsem zavrtěl hlavou. „Vysšaja mera,“ odpověděl jsem. Byl to výraz ze staré hantýrky KGB, který jsme oba znali a který doslova znamenal „trest nejvyššího stupně“ – tedy eufemistické vyjádření skutečnosti, že se někoho chystáte střelit do týla kulkou velkého kalibru.

Měl jsem už ruku na pistoli v postranní kapse saka – byla to plochá PSM ráže 5.45, paradoxně sovětské výroby, speciálně konstruovaná tak, že byla jen o maličko silnější než zapalovač. To znamenalo, že když jste si ji strčili do kapsy dobře šitého obleku, prakticky se vám vůbec nevyboulila. Viděl jsem paniku v jeho očích, když sklouzl pohledem k dětem na kolotoči; vzpomněl si nejspíš na svoje dvě malé děti a přemýšlel o tom, jak se všechno mohlo tak bláznivě zvrtnout.

Zmáčkl jsem spoušť, aniž bych vytáhl pistoli z kapsy, a vypálil jsem kulku s ocelovým jádrem, schopnou prostřelit třicet vrstev kevlaru a dvanáct milimetrů tlustý plát titanové oceli v neprůstřelné vestě, kterou měl pravděpodobně navlečenou.

Přes randál kolotoče nikdo nic neslyšel.

Kulka, která se mu zaryla do hrudi, měla tak vysokou úsťovou rychlost, že jeho srdci přivodila okamžitý šok a na místě ho zabila – přesně jak bylo jejím zamýšleným účinkem. Natáhl jsem se k němu, zachytil jsem ho, ještě než se zhroutil na zem, a dlaní jsem mu setřel pot z čela, abych naznačil, že můj společník prostě jen omdlel horkem.

Napůl jsem ho odnesl na plastovou židličku pod povlávající plátěnou markýzou, kde nikdo neseděl, a lámanou ruštinou jsem při tom mluvil na skupinku matek čekajících deset metrů ode mne na svoje děti, ukazoval jsem na oblohu a stěžoval si na počasí.

Usmívaly se, potají potěšené, že se jim znovu potvrdilo, jak jsou Slované silní a Američané slabí. „Ach ano, to horko – je to hrůza, ano,“ přikyvovaly soucitně.

Svlékl jsem Jezdci sako a hodil jsem mu ho do klína, abych překryl rudnoucí díru. Znovu jsem zavolal na matky a sdělil jsem jim, že ho tu chviličku nechám odpočívat a půjdu najít taxíka.

Přikývly, víc než moje počínání je však zajímaly jejich děti na kolotoči. Pochybuji, že si některá z nich všimla, že odcházím s jeho kufříkem – o náprsní tašce vůbec nemluvě –, když jsem spěšně zamířil k taxíkům na Kremelském prospektu.

Vcházel jsem už do svého hotelového pokoje několik kilometrů od Rudého náměstí, když si někdo všiml, že mu z koutku úst vytéká pramínek krve, a zavolal policii. Neměl jsem možnost vyprázdnit mu všechny kapsy, takže jsem věděl, že nebude trvat dlouho, než ho identifikují.

Při svých návštěvách Londýna jsem mnohokrát večeřel v jeho domě a hrál jsem si s jeho dětmi – se dvěma holčičkami, které teprve nedávno začaly chodit do školy – a teď jsem počítal minuty do chvíle, kdy podle mého odhadu zazvoní u něj v Hampsteadu telefon a dcery se dozvědí, že je jejich otec mrtvý. Díky vlastnímu dětství jsem si lépe než většina lidí uměl představit, co se bude následně v dítěti odehrávat – tu vlnu nevěřícného šoku, snahu pochopit neodvolatelnost smrti, příliv paniky, bezednou propast opuštěnosti. Ať jsem se jakkoli snažil, nedokázal jsem tu scénu vytěsnit z hlavy – viděl jsem sice v duchu jeho dcery, ale obávám se, že emoce byly moje.

Konečně jsem se posadil na postel a vylomil jsem zámek jeho kufříku. Jediným zajímavým předmětem, který jsem v něm našel, bylo hudební DVD s Shanií Twainovou na obalu. Vložil jsem ho do svého laptopu a nechal jsem ho projet algoritmickým programem. V digitalizované hudbě byla ukrytá jména a důvěrné složky devatenácti Rusů, kteří nám předávali tajné informace. Kdyby Jezdec kufřík předal, čekala by je všechny vysšaja mera.

Probíral jsem se složkami, pročítal jsem si osobní údaje všech devatenácti agentů a začal jsem v duchu počítat jména všech ruských dětí, které jsem v nich našel. Byť jsem to neměl v úmyslu, uvědomil jsem si, že sestavuji něco jako bilanci zisků a ztrát. Když jsem skončil, bylo na jedné straně čtrnáct ruských dětí a na druhé dvě Jezdcovy dcery. Dalo by se říct, že to byl ve všech ohledech dobrý obchod, ale nestačilo to: ta ruská jména byla příliš abstraktní, zatímco Jezdcovy dcery byly až moc skutečné.

Oblékl jsem si kabát, přes rameno jsem si přehodil cestovní brašnu, zastrčil jsem do kapsy pistoli a zamířil jsem na dětské hřiště nedaleko Gorkého parku. Z přečtených složek jsem věděl, že manželky některých našich ruských aktiv tam často s dětmi odpoledne chodívají. Posadil jsem se na lavičku a podle popisů ve složkách jsem jednoznačně identifikoval devět žen, jejichž děti na nápodobě pláže budovaly hrady z písku.

Přešel jsem blíž a zadíval jsem se na ně – pochybuji, že by si některé z nich všimlo cizího muže s propálenou dírou v saku, který si je prohlížel mezi tyčemi ohrady –, na ta rozesmátá děcka, jejichž dětská léta, jak jsem doufal, budou nyní trvat déle, než kdy trvala ta moje. A ačkoli se mi podařilo si je zreálnit, nemohl jsem se zbavit myšlenek na to, že ve stejné míře, v níž jsem jim něco dal, jsem na oplátku ztratil část sebe sama. Říkejte tomu moje nevinnost.

Když jsem kráčel k řadě taxíků, připadal jsem si starší, ale jaksi klidnější. Už před několika hodinami – když jsem po zabití Jezdce spěchal do svého hotelového pokoje – jsem se šifrovaným telefonátem spojil s Washingtonem a věděl jsem, že letadlo CIA, maskované jako firemní proudový letoun General Motors, míří na moskevské letiště Šeremetěvo, aby mě naložilo a odvezlo.

Protože jsem měl strach, jestli mě ruská policie už neidentifikovala jako vraha, byla jízda na letiště jednou z nejdelších cest mého života, a když jsem nastoupil na palubu letadla, cítil jsem obrovskou úlevu. Vítězoslavný pocit mi vydržel jen asi dvanáct vteřin. Na palubě čekali čtyři ozbrojení muži, kteří mi odmítali sdělit, co jsou zač, ale vypadali jako příslušníci nějaké speciální jednotky.

Předali mi úřední dokument, z něhož jsem zjistil, že jsem se stal subjektem vyšetřování Jezdcovy smrti na té nejvyšší úrovni, jakou zpravodajská komunita zná – takzvaného „šetření kritického incidentu“. Velitel skupiny mi sdělil, že letíme do Ameriky.

Pak mi přečetl moje práva a prohlásil mě za zatčeného.

Kapitola 7

Odhadoval jsem, že bychom mohli být v Montaně. Když jsem se v letadle díval z okénka, viděl jsem v tvaru pahorků pod námi něco, co mě téměř přesvědčilo, že jsme někde na severozápadě. Žádné jiné rozlišovací znamení tam nebylo – jen letiště tak utajené, že ho tvořil pouze shluk neoznačených bunkrů, tucet podzemních hangárů a kilometry elektrického plotu.

Letěli jsme celou noc, a když jsme přistávali – těsně po rozednění –, cítil jsem se hrozně mizerně. Měl jsem spoustu času na to, abych si nechal všechno přemílat v hlavě, a s každým dalším uletěným kilometrem ve mně narůstaly pochybnosti. Co když to DVD s Shanií Twainovou byl jen podvrh, nebo co když ho Jezdci někdo podstrčil bez jeho vědomí? Třeba měl rozjetou nějakou operaci na zmatení protivníka, o níž jsem nic nevěděl – nebo ho nějaká jiná agentura použila k tomu, aby dal nepříteli balík dezinformací. A co třeba tohle? Možná budou vyšetřovatelé tvrdit, že to bylo moje DVD a že Jezdec mě odmaskoval jako zrádce. To by vysvětlovalo, proč jsem ho zastřelil, aniž bych se s někým poradil.

Nořil jsem se čím dál hlouběji do labyrintu pochybností, když mě ti chlapi od speciálních jednotek vyvedli z letadla a posadili do SUV se začerněnými okny. Dveře se automaticky zamkly a já jsem si všiml, že kliky k jejich otevření zevnitř jsou odmontované. Uplynulo pět let od doby, co jsem vstoupil do tajného světa, a teď, po třech horečných dnech v Moskvě, bylo všechno v sázce.

Jeli jsme dvě hodiny, aniž bychom opustili prostor ohraničený elektrickým plotem, a konečně jsme zastavili před osamocenou budovou ve stylu ranče, obklopenou vyprahlým trávníkem.

Můj pohyb byl omezen na dvě malé místnosti a nesměl jsem se vidět s nikým kromě svých vyšetřovatelů, věděl jsem však, že v jiném křídle domu pracuje tucet kriminologických týmů, které pod drobnohledem zkoumají celý můj život – a Jezdcův také – a snaží se najít v něm stopy pravdy. Věděl jsem také, jak budou probíhat moje výslechy – jenže ať během výcviku absolvujete jakékoli množství praktické přípravy, doopravdy vás na realitu, kdy si vás vezmou do práce nepřátelští vyšetřovatelé, nic připravit nedokáže.

Střídaly se na mně na směny čtyři týmy a to, co teď řeknu, uvádím bez jakéhokoli subjektivního komentáře, čistě jen jako konstatování skutečnosti: nejhorší byly ženy – nebo tedy nejlepší, podle toho, z které strany se na to díváte. Nejpohlednější z nich se zjevně domnívala, že když si nechá košili nahoře rozepnutou a předkloní se ke mně, nějak se tím dobere blíž k pravdě. Říkal jsem jí Podprda. Byla to stejná metoda, jaká se o několik let později s velkým úspěchem používala při výsleších muslimů zadržovaných na základně Guantánamo.

Věděl jsem, z jaké teorie vycházejí – je to připomínka světa, po němž bažíte, světa plného potěšení, diametrálně odlišného od neustálého napětí, v němž se nacházíte. Stačí jen spolupracovat. A musím na tomhle místě říct, že to funguje. Z toho, jak se vás dnem i nocí vyptávají na maličkosti a snaží se v tom, co říkáte, najít nějaký rozpor, jste vyčerpaní – unavení do morku kostí. Když se to táhne dva týdny, skutečně bažíte po jiném světě – jakémkoli.

Jednou pozdě v noci, po dvanácti hodinách bez přestávky, jsem se Podprdy zeptal: „Vážně si myslíte, že jsem to všechno naplánoval – a pak jsem ho zastřelil na kraji Rudýho náměstí? Rudýho náměstí? Proč bych to dělal?“

„Nejspíš z pitomosti,“ odpověděla klidně.

„Kde vás vyhrabali – někde u tyče?“ málem jsem zařval. Vůbec poprvé jsem zvedl hlas a byl to omyl; teď bude tým analytiků a psychologů, kteří výslechu přihlížejí přes skryté kamery, vědět, že se mi dostávají pod kůži.

Okamžitě jsem zadoufal, že mi splatí stejnou mincí, byla to však profesionálka – hlas měla stále stejně klidný, jen se ještě o něco víc předklonila, až se těch pár zapnutých knoflíčků na její košili napnulo. „Jsou přírodní a nepomáhám si podprsenkou – pro případ, že by vás to zajímalo. Jakou píseň hráli u toho kolotoče?“

Přinutil jsem se odsunout vztek stranou. „Už jsem vám to říkal.“

„Tak nám to povězte znovu.“

„‚Smells Like Teen Spirit‘. No vážně, to je moderní Rusko. Nic tam nedává smysl.“

„Už jste ji slyšel někdy dřív?“ zeptala se.

„Samozřejmě že jsem ji slyšel, je to Nirvana.“

„Myslím tam na náměstí, když jste si obhlížel terén…“

„Nic jsem si neobhlížel, protože jsem nic neplánoval,“ odpověděl jsem klidně a cítil jsem, jak mě v levém spánku začíná bolet hlava.

Když mi konečně dovolila jít si lehnout, měl jsem pocit, že vyhrává. Ať jste jakkoli nevinní, není to dobré pomyšlení, jste-li zavření v izolovaném domě, lpíte na své svobodě a pro venkovní svět jste už prakticky ztracení.

Brzy ráno následujícího dne – podle mých propočtů to bylo ve středu, ve skutečnosti však byla sobota, tak dezorientovaný už jsem tou dobou byl – se dveře kamrlíku, v němž jsem spal, odemkly a zřízenec na ně zevnitř pověsil čisté oblečení. Poprvé za celou dobu na mne promluvil a nabídl mi, že se můžu jít osprchovat místo obvyklého omytí těla u umyvadla v koutě. Znal jsem i tuhle metodu – měla ve mně vyvolat dojem, že mi začínají věřit, a přimět mě, abych důvěřoval i já jim – jenže v té fázi mě psychologické aspekty toho všeho prakticky už vůbec nezajímaly. Jak by to nejspíš formuloval Freud: jsou situace, kdy sprcha je pořád ještě sprcha.

Zřízenec odemkl dveře vedoucí do přilehlé koupelny a odešel. Byla to bílá klinická místnost s kruhy zapuštěnými do stropu a se stěnami, které naznačovaly mnohem temnější účel jejího použití, ale to mi bylo jedno. Oholil jsem se, svlékl a pustil na sebe vodu. Když jsem se utíral, spatřil jsem svůj nahý odraz ve vysokém zrcadle a zarazil jsem se – bylo to zvláštní, už dávno jsem se na sebe doopravdy nepodíval.

Shodil jsem asi deset kilo za ty tři týdny, nebo jak dlouho už jsem vlastně na ranči přebýval, a nevzpomínal jsem si, že bych ve vlastním obličeji někdy viděl ztrhanější výraz. Vypadal jsem v jeho důsledku mnohem starší a dlouho jsem na sebe zíral, jako by to bylo okno do budoucnosti. Nebyl jsem ošklivý: byl jsem vysoký a vlasy jsem měl díky evropskému létu protkané světlými skvrnkami.

Díky vyšetřování, které mě zbavilo přebytečných kilogramů v pase a na zadku, jsem byl v dobré kondici – ne jako po módních břišních cvičeních, jaká praktikují marnivé filmové hvězdy, ale s přirozenou tělesnou zdatností, která je výsledkem čtyřiceti minut cviků krav maga denně. Znalci vědí, že krav maga je izraelský systém sebeobrany a nejuznávanější forma neozbrojeného boje mezi newyorskými drogovými dealery severně od 140. ulice. Vždycky jsem si říkal, že je-li dost dobrý pro profesionály, bude dost dobrý i pro mne. Jednoho dne, tehdy ještě několik let v budoucnosti, mi – osamocenému a zoufalému – měl zachránit život.

Jak jsem tak stál těsně před zrcadlem, prohlížel si muže, kterého jsem před sebou viděl, a uvažoval o tom, jestli se mi doopravdy líbí, napadlo mě, že možná nejsem jediný, kdo se na něj dívá. Podprda a její přátelé byli pravděpodobně na opačné straně skla a hodnotili ho ze svého hlediska. Na první místo žádného seznamu kandidátů na hlavní mužskou roli v Hlubokém hrdle II bych se asi nedostal, ale také nemám nic, za co bych se musel stydět. Ne, to nebyl ten důvod, proč jsem se rozčilil – pravým důvodem byl jejich vpád do všech koutů mého života, nekonečné pátrání po neexistujících důkazech, duši deptající přesvědčení, že nikdo nemůže nic udělat prostě proto, že to považuje za správné.

Instruktoři krav maga vám řeknou, že největší chybou, jaké se většina lidí ve rvačce dopouští, je udeřit někoho doopravdy tvrdě pěstí do hlavy. První, co zlámete, jsou vaše vlastní klouby. Z tohoto důvodu skutečný profesionál nebo profesionálka zatnou ruku v pěst a použijí její stranu, jako by bušili perlíkem do kovadliny.

Takový úder zasazený obstojně fyzicky zdatnou osobou dosahuje – podle instruktorů – při dopadu síly přes čtyři newtony. Umíte si představit, co to udělá s něčím obličejem. Nebo se zrcadlem. Roztříštilo se a střepy se sesypaly na podlahu. Nejpřekvapivější byla zeď za ním – úplně holá. Žádné dvousměrné sklo, vůbec nic. Zíral jsem na ni a napadalo mě, jestli to nejsem já, kdo se sesypává.

Vysprchovaný a oholený jsem se vrátil do ložnice, oblékl jsem si čisté šaty, posadil se na postel a čekal. Nikdo nepřicházel. Šel jsem zabušit na dveře a zjistil jsem, že jsou odemčené. To je tedy mazané, pomyslel jsem si – kvocient důvěry tím narůstal do nebetyčných výšek. Buď to, nebo mě v téhle konkrétní epizodě Zóny soumraku čekalo zjištění, že je dům prázdný a už léta neobydlený.

Došel jsem do obývacího pokoje. Uvnitř jsem nikdy nebyl, ale právě tam jsem našel celý tým; bylo jich asi čtyřicet a všichni se na mne usmívali. Na kratičký strašlivý okamžik jsem se obával, že začnou tleskat. Vedoucí týmu, chlap s obličejem složeným z náhradních dílů, řekl něco, čemu jsem sotva rozuměl. Pak ke mně přistoupila Podprda s napřaženou rukou a říkala, že je to jen práce a že doufá, že se na ni kvůli tomu nezlobím.

Právě jsem se jí chystal navrhnout, aby se mnou šla nahoru, kde bych jí předvedl pár vybraných aktů násilí, některé z nich výrazně sexuálního charakteru, když mě zarazilo něco, co právě říkal vedoucí týmu – usoudil jsem, že takové myšlenky nejsou hodné člověka, který dostal vlastnoručně psaný dopis od prezidenta Spojených států. Dopis ležel na stole a já jsem se posadil, abych si ho přečetl. Pod impozantní modrozlatou pečetí se v něm psalo, že jsem byl po komplexním a důkladném vyšetřování zproštěn všech obvinění. Prezident mi děkoval za to, co nazýval velkou odvahou „mimo a nad rámec služebních povinností“.

„Na nepřátelském území, daleko od jakékoli pomoci či bezpečného úkrytu, tváří v tvář nutnosti okamžitého zákroku jste neváhal a nemyslel na své osobní blaho,“ napsal.

Dodal, že byť se o mých aktivitách nikdy nemůže dozvědět široká veřejnost, on sám i celá země jsou mi hluboce vděční za služby, které jsem jim prokázal. Někde v textu použil i slovo „hrdina“.

Přešel jsem ke dveřím. Cítil jsem na sobě pohledy všech shromážděných, ale prakticky jsem je nevnímal. Vyšel jsem ven, zůstal jsem stát na trávníku a zadíval jsem se na pochmurnou krajinu před sebou. „Zproštěn všech obvinění,“ psalo se v dopise a pomyšlení na to i na ono další slovo, které použil, ve mně uvolnilo vlnu emocí. Uvažoval jsem o tom, co by si pomysleli Bill a Grace: našli by konečně důvod být na mne hrdí, který jsem jim tak dlouho odpíral?

Slyšel jsem, jak se po dlouhé štěrkové příjezdové cestě se skřípajícími pneumatikami blíží nějaký automobil a zastavuje před domem, ale ignoroval jsem ho. A co ta mrtvá žena z Detroitu, ta, která měla stejně překvapivě modré oči jako já? Milovala mě, tím jsem si byl jistý, bylo to ale trochu zvláštní vzhledem k tomu, že já jsem ji sotva znal. Co by asi matka cítila, kdybych jí o tom mohl říct?

Dál jsem stál na místě s rameny schoulenými proti větru a točil jsem se v centru emocionálního víru, dokud jsem neuslyšel, jak se za mnou otevírají dveře. Otočil jsem se – na terase stál vedoucí týmu s Podprdou. Vedle nich byl postarší muž, kterého jsem znal dlouhá léta a který právě přijel tím autem. Na jménu nezáleží, z titulu jeho funkce o něm nikdy nikdo neslyšel. Byl to ředitel Divize.

Pomalu sešel po schodech dolů a postavil se ke mně. „Už jste četl ten dopis?“ zeptal se. Přikývl jsem. Položil mi ruku na paži a nepatrně ji stiskl – to byl jeho způsob, jak mi poděkovat. Nejspíš věděl, že by sotva našel slova, která by té modrozlaté pečeti mohla konkurovat.

Zadíval se spolu se mnou na okolní pochmurnou krajinu a promluvil o muži, kterého jsem zabil. „Když si odmyslíte tu závěrečnou zradu,“ prohlásil, „byl to skvělý agent – jeden z nejlepších.“

Upřeně jsem se na něj zahleděl. „I tak se to dá říct,“ odpověděl jsem. „Když si odmyslíte bombu, bylo šestého srpna v Hirošimě pravděpodobně docela hezky.“

„Kristepane, Eddy! Já se tady snažím, dělám, co můžu, abych našel něco pozitivního – byl to můj přítel.“

„Můj taky, pane řediteli,“ odtušil jsem.

„Já vím, vím to, Eddy,“ přitakal a ovládl se – je neuvěřitelné, co dokáže takový dopis od prezidenta. „Nejmíň tucetkrát už jsem říkal, jak jsem rád, že jste to byl vy a ne já. Nevím, jestli bych to dokázal, když jsem byl mladší.“

Nic jsem na to neřekl: podle toho, co jsem slyšel, by byl klidně vzal kulomet do Disneylandu, kdyby myslel, že to prospěje jeho kariéře.

Zvedl si límec proti větru a sdělil mi, že chce, abych se vrátil do Londýna. „Ověřil jsem si to u každého, kdo to musí podepsat. Rozhodnutí bylo jednomyslné – jmenuji vás novým Modrým jezdcem.“

Neodpověděl jsem, jen jsem dlouze hleděl do těch bezútěšných polí, náhle zachvácený nevýslovným žalem nad okolnostmi a těmi dvěma malými dívenkami. Bylo mi devětadvacet let a byl jsem nejmladší Modrý jezdec v celé historii Divize.

Kapitola 8

Londýn nikdy nevypadal nádherněji než ten večer, kdy jsem tam přiletěl – katedrála svatého Pavla, Westminsterský palác a všechny ostatní staré citadely moci a vznešenosti rýsující se jako sochy na pozadí rudé stmívající se oblohy.

Od mého povýšení neuplynulo ještě ani dvacet hodin; vydal jsem se na cestu bez odpočinku. Ohledně polohy ranče, kde mě drželi, jsem se mýlil – byl v pohoří Black Hills v Jižní Dakotě, na místě ještě odlehlejším, než jsem si představoval. Čekala mě dvouhodinová jízda na nejbližší civilní letiště, odkud mě soukromý proudový letoun dopravil do New Yorku. Tam jsem měl přípoj na transatlantickou linku British Airways.

Ford SUV, tři roky starý a zamazaný blátem, aby vypadal nenápadně, mě vyzvedl na letišti Heathrow a odvezl mě do Mayfairu. Byla neděle večer a provoz byl jen řídký, přesto jsme jeli poměrně pomalu – vůz byl pancéřovaný a zvýšená váha komplikovala jeho ovládání.

Když chlapík zápasící s volantem konečně zajel do slepé uličky nedaleko South Audley Street, otevřela se před námi garážová vrata elegantního městského domu. Zajeli jsme do podzemní garáže budovy, v níž podle mosazné destičky na předních dveřích sídlilo evropské ředitelství investičního fondu z Baleárských ostrovů.

Cedulka pod destičkou informovala veřejnost, že schůzku si lze sjednat jedině telefonicky. Nebylo na ní uvedené žádné číslo, a kdyby někdo zavolal na informace, v londýnském telefonním seznamu nebylo také. Není ani třeba říkat, že nikdy nikdo nevolal.

Vyjel jsem výtahem ze suterénu do nejvyššího patra a vešel jsem do místnosti, která odjakživa sloužila jako kancelář Modrého jezdce – rozlehlá prostora s leštěnou dřevěnou podlahou a bílými pohovkami, ale bez oken a přirozeného osvětlení.

Budova samotná měla betonové jádro, a právě v této cele uvnitř cely jsem se dal do práce ve snaze rozplést síť klamů svého předchůdce. Pozdě té první noci jsem začal obvolávat tajná čísla, o jejichž existenci neměly ponětí ani telefonní společnosti, do jejichž sítí spadala, a shromažďoval jsem speciální tým složený z šifrovacích odborníků, analytiků, archivářů a terénních agentů.

Navzdory tomu, jak by asi zněla oficiální vládní prohlášení, ne všechny války se vedou před očima všudypřítomných reportérů a v záři kamer čtyřiadvacetihodinových zpravodajských kanálů. Následujícího dne nový Jezdec a jeho malá skupina partyzánů rozpoutali svou vlastní válečnou kampaň po celé Evropě a pustili se do boje s tím, z čeho se vyklubala nejvážnější infiltrace do zpravodajské komunity Spojených států od dob studené války.

Dosáhli jsme několika významných úspěchů, ale ačkoli se postupem času začala nepřátelská těla hromadit jako palivové dříví, stále jsem nemohl spát. Jednoho večera, když jsem se vydal po vychladlé stopě do Prahy, jsem se celé hodiny pěšky toulal starým městem a donutil jsem se objektivně zhodnotit, jak si stojíme. Podle svých vlastních kritérií, očištěných od všech komplikovaných přívažků, jsem neuspěl – ani po dvaceti měsících neúnavné práce jsem neobjevil metodu, jak Rusové platili naše agenty – jinak řečeno zrádce –, které zkorumpovali.

Peněžní toky zůstávaly stejnou záhadou jako na začátku a bylo mi jasné, že pokud se nám je nepodaří rozkrýt, nikdy se nedozvíme, jak daleko se chapadla nákazy roztáhla. V důsledku toho jsem se rozhodl vrhnout na řešení tohoto problému všechny prostředky, které jsme měli k dispozici, nakonec však rozhodlo něco úplně jiného: zachránila nás plachá forenzní účetní a pořádná dávka štěstí.

Když se hlavní účetní naposledy probíral hromadou materiálů zabavených v londýnském domě mého předchůdce před jejich definitivním zmizením v archivech Divize, narazil na rukou psaný nákupní seznam zastrčený pod zadní obal šekové knížky. Právě se ho chystal odložit, když ho otočil a viděl, že je napsaný zezadu na nevyplněném formuláři průvodního listu k zásilkám FedExu – bylo to zvláštní, protože žádné z našich šetření existenci účtu u FedExu neodhalilo. Účetního to zaujalo, zavolal tedy na FedEx a dostal seznam zásilek vyzdvižených k přepravě na dané adrese a vesměs zaplacených v hotovosti.

Pouze jedna z nich se ukázala jako zajímavá – krabice drahých kubánských doutníků zaslaná do luxusního hotelu Burdž Al Arab v Dubaji. Brzy vyšlo najevo, že jméno příjemce uvedené na průvodním listu FedExu je falešné, a tím by byla celá záležitost skončila – nebýt onoho momentu štěstí. Jedna z podřízených účetního kdysi pracovala v cestovní kanceláři a věděla, že všechny hotely ve Spojených arabských emirátech povinně pořizují fotokopie pasu každého hosta.

Zavolal jsem do hotelu, představil jsem se jako zvláštní agent FBI přičleněný k Interpolu a přesvědčil jsem ředitele, aby se podíval do archivu a sdělil mi pasové údaje hosta, který toho dne bydlel v apartmá 1608.

Ukázalo se, že to byl jistý Christos Nikolaides. Bylo to elegantní jméno. Škoda, že nelze totéž říct o jeho nositeli.

Kapitola 9

Všichni se shodovali na jednom – kdyby nebylo jeho výšky, mohl být Christos docela pohledný chlap. Olivová pleť, hříva nepoddajných tmavých vlasů a pravidelné zuby nedokázaly kompenzovat nohy, které byly v porovnání s tělem nepoměrně krátké. Pravděpodobně mu však pomáhaly peníze, zvláště u žen, v jejichž společnosti se rád pohyboval, a peněz měl Christos Nikolaides nepochybně spoustu.

Prohlídky všech dostupných policejních databází potvrdily, že je to člověk, jakého hledáme: nefalšovaný ničema, který nikdy nebyl z ničeho usvědčen, byl však významným způsobem zapleten do tří vražd a celé řady dalších násilných zločinů. Byl to jedenatřicetiletý řecký státní příslušník, nejstarší syn nevzdělaných rodičů, kteří žili kousek od Soluně v severní části země. Je důležité na tomto místě zdůraznit slovo „nevzdělaní“ na rozdíl od hloupých – protože hloupí rozhodně nebyli.

V následujících týdnech, v nichž jsme se nořili hlouběji do jeho života, rodina stále víc nabývala na zajímavosti. Tvořil ji úzce spjatý klan bratrů, strýců a bratranců, v jehož čele stál Christosův šedesátiletý otec Patros jakožto bezohledný rodinný vládce. Jak se říká v Aténách, měl tlusté sako – dlouhý trestní rejstřík –, to však bylo doprovázeno velkým materiálním úspěchem. Malá úprava oběžné dráhy amerického satelitu monitorujícího Balkán zajistila fotografie znázorňující rodinné sídlo v ohromujícím detailu.

Zasazený mezi zvlněné pláně porostlé levandulí byl komplex sedmi přepychových rodinných domů, bazénů a okázale vybavených stájí obehnaný čtyřmetrovou zdí, kolem níž patrolovaly hlídky tvořené podle našeho odhadu Albánci vyzbrojenými českými samopaly Škorpion. To bylo zvláštní, vzalo-li se v úvahu, že se rodina živí velkoobchodem s květinami. Možná že květiny představovaly na řeckém severu větší problém, než si většina lidí uvědomovala.

Pracovali jsme s teorií, že stejně jako v dřívějším případě medellínského kartelu v Kolumbii přizpůsobili i oni komplex vysokorychlostní letecké i silniční sítě potřebný k přepravě zboží rychle podléhajícího zkáze, jakým jsou květiny, k zajištění distribuce mnohem výnosnější komodity.

Co však měla rodina řeckých pašeráků drog společného s mým předchůdcem a proč ten by posílal nejstaršímu šéfovu synovi krabici doutníků do sedmihvězdičkového hotelu na Blízkém východě? Existovala možnost, že měl bývalý Jezdec návyk na drogy a Christos byl jeho dealerem, to však příliš nedávalo smysl: Řekové evidentně obstarávali velkoobchodní stránku tohoto aranžmá.

Pomalu už jsem se chystal celé vyšetřování odvolat jako další slepou uličku – možná Christos a můj předchůdce nebyli nic víc než dva spřátelení šmejdi –, když se na mne usmálo štěstí jedné neutěšené londýnské noci, kdy jsem nemohl spát. Díval jsem se přes vrcholky střech z okna svého bytu v Belgravii a přemýšlel jsem o tom, jak ti dva pravděpodobně společně večeřeli v některé ze zdejších restaurací chlubících se michelinskými hvězdami, a vtom jsem si uvědomil, že odpověď na náš nejzapeklitější problém mi možná leží přímo před nosem.

Co když výplaty našich přeběhlých agentů vůbec nezajišťovali Rusové? Řekněme, že byli za jejich vyplácení zodpovědní Christos Nikolaides a jeho rodina. Proč? Protože pašovali drogy do Moskvy a tohle byl příspěvek, který museli přinést Rusům věčně trpícím nedostatkem hotovosti, aby od nich ke své pašerácké činnosti dostali povolení. Říkejme tomu podnikatelská daň.

Znamenalo by to, že Řekové využívají vlastních špinavých peněz a způsobilosti k jejich praní k převodu prostředků z vlastních účtů na účty vedené na jména našich zrádců – a že ruské zpravodajské agentury v tomto procesu ani okrajově nefigurují. Podle takového scénáře by bylo pochopitelné, že někdo, kdo obdržel velkou splátku – Modrý jezdec –, poslal krabici drahých doutníků muži, který ho právě vyplatil: Christosi Nikolaidesovi, na dovolené v Dubaji.

Zahnal jsem všechno pomyšlení na spánek, vrátil jsem se do kanceláře a rozjel jsem – s pomocí řecké vlády – intenzivní vyšetřování hluboko v podzemí skrytých finančních machinací Nikolaidesovy rodiny.

Informace, které jsem během zmíněného vyšetřování objevil, mě přivedly do Švýcarska a do tichých ulic Ženevy. Ačkoli se Ženeva pyšní reputací čistého města, je to jeden z nejšpinavějších zapadákovů, jaké jsem kdy viděl.

Kapitola 10

Kanceláře nejtajnůstkářštější soukromé banky světa se nacházejí za anonymní vápencovou fasádou budovy v centru ženevského Quartier des Banques. Nenajdete na ní žádné jméno, firma Clément Richeloud & Cie v ní však sídlí už dvě stovky let a mezi svými klienty má nesčetné africké despoty, mnohé podnikové zločince a bohaté potomky několika prominentních představitelů Třetí říše.

Richeloudova banka obstarávala také finance Řekovy rodiny, a pokud jsem to byl schopen posoudit, představovala pro nás jedinou možnost dalšího pokroku ve vyšetřování. Bylo nutno ji přesvědčit, aby nám poskytla seznam finančních transakcí Nikolaidesových za posledních pět let – dokumenty, které by ukázaly, jestli Christos plní funkci pokladníka Rusů, a pokud ano, kteří Američané jsou na jeho výplatní listině.

Mohli jsme si samozřejmě podat žádost o jejich vydání přes soud, banka by však zcela správně namítla, že vzhledem k zákonům o bankovním tajemství, které přijala švýcarská vláda, by bylo sdělení jakýchkoli informací nezákonné – právě díky této legislativě je Švýcarsko oblíbenou zemí tyranů a kriminálníků.

Z výše uvedeného důvodu jsem banku kontaktoval jako právník působící v Monaku se zájmovými vazbami na paraguayskou armádu a dorazil jsem na mramorové schodiště před jejími dveřmi připravený k diskusi o široké škále vysoce důvěrných finančních záležitostí. Vybaven kufříkem plným padělaných dokumentů a zdánlivou perspektivou vkladů ve výši stovek milionů dolarů jsem seděl v konferenční místnosti mezi spoustou falešných starožitností a čekal jsem na jednoho z členů bankovního vedení.

Tahle schůzka se ukázala být jednou z nejpamětihodnějších událostí mého profesionálního života – ne díky Christosi Nikolaidesovi, ale díky lekci, kterou jsem si odnesl. Moje výuka začala v okamžiku, kdy se otevřely dubové dveře.

Mohu zcela zodpovědně tvrdit, že většina mé práce se podobala plavbě odpadní stokou ve veslici se skleněným dnem, ale i souzeno těmito skromnými standardy byl Marcus Bucher pozoruhodný člověk. Ačkoli působil jako laický kazatel v ženevské přísně kalvinistické katedrále, jako většina příslušníků jeho profese se až po podpaží topil v krvi a fekáliích. Dalo by se snad říct, že dnes, něco po padesátce, už zaběhl homerun – rozlehlé sídlo v Cologny s výhledem na jezero, bentley v garáži –, ale vzhledem k tomu, že vybíhal už z druhé mety, zase tak úžasný úspěch to nebyl: jeho rodina byla v téhle soukromé bance největším akcionářem.

Nesmírně si zakládal na tom, že je místnost, v níž jsme seděli, zvukotěsná „na úrovni americké zpravodajské agentury“, zapomněl se však zmínit o skryté kameře, jíž jsem si všiml v rámu jednoho z portrétů na zdi. Byla nastavená tak, že mířila přes klientovo rameno a zabírala všechny dokumenty, které ležely před ním. Jen z čiré škodolibosti jsem nenápadně posunul křesla tak, že objektiv neviděl nic než zadní stranu mého kufříku. Amatéři, pomyslel jsem si.

Zatímco se Bucher pročítal mými zfalšovanými listinami a v duchu už pravděpodobně kalkuloval poplatky, které si budou moci za správu tak obrovských peněžních obnosů účtovat, podíval jsem se na hodinky – byly tři minuty před jednou hodinou, tedy téměř začátek polední přestávky.

Nikolaidesova rodina měla smůlu v tom, že přehlédla jednu podstatnou skutečnost, když do Richeloudovy banky směrovala další a další peníze – Bucherova jediná dcera se také rozhodla pro kariéru v bankovnictví. Ve třiadvaceti letech, bez velkých zkušeností s muži či světem jako takovým, pracovala v serióznějším úseku bankovní branže – pro Credit Suisse v Hongkongu.

Znovu jsem pohlédl na hodinky – dvě minuty před jednou. Předklonil jsem se a klidným tónem jsem na Buchera promluvil: „Nikoho z paraguayský armády bych nerozeznal od nastrojenýho cirkusovýho opičáka.“

Zmateně na mne pohlédl – a pak se zasmál, protože se domníval, že jde o americkou obdobu humoru. Ujistil jsem ho, že tomu tak není.

Dal jsem mu Christosovo plné jméno, přidal jsem číslo, pod nímž jsem se domníval, že je vedené jeho bankovní konto, a sdělil jsem mu, že chci fotokopie bankovních výpisů týkajících se jeho osobně, dalších členů jeho rodiny i jejich přidružených firem za posledních pět let. V nějakém temném koutku své mysli jsem doufal, že se nemýlím, protože jinak bych za takovouto akci ošklivě zaplatil – už jsem však nemohl couvnout.

Bucher se zvedl a hruď se mu dmula spravedlivou nevolí; rozčileně vykřikoval něco o lidech, kteří se do banky vloudí pod falešnou záminkou, o tom, jak v předložených dokumentech okamžitě poznal padělky a jak pouze Američan si může myslet, že by nějaký švýcarský bankéř vyzradil takové informace, i kdyby je měl. Zamířil ke mně a já jsem si uvědomil, že se mi má dostat obzvláštní cti, upřené tolika diktátorům a masovým vrahům: měl jsem být vyhozen ze švýcarské banky.

Byla jedna hodina. Bucher se zarazil a viděl jsem, jak očima zalétl ke svému stolu: jeho soukromý mobil, který tam ležel mezi papíry – a jehož číslo, pokud si byl vědom, znali pouze jeho nejbližší příbuzní –, se rozvibroval. Mlčky jsem sledoval, jak se nenápadně dívá na číslo volajícího. Rozhodl se nechat to na později, otočil se a znovu vykročil ke mně, oděný do svého pobouření jako do rytířské zbroje.

„V Hongkongu je osm hodin večer,“ utrousil jsem, aniž bych se v křesle pohnul, a byl jsem připravený zlomit mu ruku, kdyby se mě pokusil dotknout.

„Cože?!“ vyštěkl a stále ještě plně nechápal situaci.

„V Hongkongu,“ opakoval jsem pomaleji, „je už pozdě večer.“

Viděl jsem v jeho očích záblesk strachu, když mu došlo, co jsem řekl. Díval se na mne a hlava se mu plnila otázkami, na které nenacházel odpověď: jak jsem k čertu mohl vědět, že ho volá Hongkong? Otočil se a popadl telefon.

Nespouštěl jsem z něj oči a sledoval jsem, jak se dozvídá, že jsem měl pravdu nejen v tom, že volá Hongkong, ale od své dcery – usilovně se snažící potlačit v hlase podtón paniky – navíc i to, že ji postihl vážný problém. Byla sice teprve doba oběda, ale kolem Marcuse Buchera se každou vteřinou snášel temnější soumrak.

Podle toho, co slyšel, všechna komunikační média v luxusním věžáku, kde jeho dcera bydlela, před dvěma hodinami zaznamenala závažnou poruchu – telefon, kabelová televize, Wi-Fi síť, vysokorychlostní internet, to všechno přestalo fungovat. Tucet pracovních týmů hongkongského Telecomu začal okamžitě pátrat po příčině poruchy. Jedna z těchto údržbářských čet – tři muži, všichni v předpisových bílých kombinézách a s firemními průkazkami na řetízcích kolem krku – zavítala i do bytu Clare Bucherové.

Když volala otci, upřímně už pochybovala o tom, že jsou zmínění muži skutečně těmi, za koho se vydávají. První, co v ní vyvolalo podezření, byla skutečnost, že dva z nich zjevně vůbec neuměli čínsky – podle mluvy naopak vypadali na Američany. Druhá podezřelá okolnost se týkala jejich opravářského komunikačního vybavení. Moc se sice v tomhle oboru nevyznala, byla si ale celkem jistá, že k opravě závady na lince nejsou potřebné tlumičem vybavené devítimilimetrové pistole Beretta, jaké má ve výzbroji NATO.

Sledoval jsem, jak se obličejem jejího otce rozlévá nezdravý odstín šedi, zatímco mu vysvětlovala svoji situaci. Když ke mně zvedl oči, zářila v nich směsice čiré nenávisti a zoufalství. „Co jste zač?“ sykl tak tiše, že jsem ho sotva slyšel.

„Podle toho, co jsem právě vyslechl,“ odpověděl jsem, „jsem jediná osoba na světě, která vám může pomoct. Čirou šťastnou náhodou mi šéf hongkongského Telecomu dluží malou službičku – řekněme prostě, že jsem mu pomohl získat jeden lukrativní telefonní kontrakt v Paraguayi.“

Měl jsem v tom okamžiku dojem, že se po mně chystá skočit, připravil jsem se tedy na to, že mu ošklivě ublížím, bude-li to nevyhnutelné, a mluvil jsem dál. „Jsem si zcela jistý, že za správných okolností bych mu mohl zavolat a požádat ho, aby poslal ty techniky hledat někam jinam.“

Bucher se nějak dokázal ovládnout. Díval se na mne a uvědomoval si, že je ztracený v hlubším lese, než kdy považoval za možné, a že stojí na rozcestí, kde se rozhodne o celém zbytku jeho života.

Na obličeji jsem mu viděl, jaká v něm zuří bitva: vlastní dceru nemohl ponechat jejímu osudu o nic víc, než se mohl zpronevěřit všemu, co podle vlastního přesvědčení reprezentoval. Dilema ho paralyzovalo a já jsem ho musel postrčit směrem ke správnému rozhodnutí. Jak už jsem se zmínil, bylo to strašlivé dopoledne. „Dovolte mi říct jen tohle – pokud se rozhodnete nespolupracovat a ti technici budou muset vaši dceru eliminovat, nemůžu ovlivnit, jak s ní ještě před tím naloží, jestli mi rozumíte. Není to v mé moci.“

Nechtělo se mi použít slovo „znásilnění“, ne před otcem. Chvíli nic neříkal, pak se odvrátil a vyzvracel se na podlahu. Otřel si ústa rukávem a roztřeseně vstal. „Dojdu pro ty výpisy,“ zachrčel a vrávoravě vykročil.

Říká se, že je láska slabá, ale není to pravda: láska je silná. Téměř v každém člověku trumfne všechno ostatní – vlastenectví i ambice, náboženské přesvědčení i vychování. A ze všech druhů lásky – epicky mohutné i malé, ušlechtilé i sobecké – je největší ta, kterou cítí rodič ke svému dítěti. To bylo poučení, které jsem si toho dne odnesl, a navždy mu za to budu vděčný. O několik let později, v hlubinách ruin zvaných Aréna smrti, mi pomohlo zachránit úplně všechno.

Než jsem ho stačil uchopit za paži, byl už Bucher na poloviční cestě ke dveřím, ochotný vzdát se čehokoli a zoufale odhodlaný zachránit dceru. „Stůjte!“ přikázal jsem mu. Otočil se ke mně se slzami na krajíčku…

„Myslíte snad, že zavolám policii,“ zařval, „když jsou ti vaši ‚technici‘ pořád u ní v bytě?“

„Samozřejmě že nezavoláte,“ opáčil jsem. „Nejste hlupák.“

„Tak mě nechte jít pro ty výpisy, prokristapána!“

„Co vám zabrání, abyste mi dal falešný papíry nebo papíry jinýho klienta? Ne, půjdeme a podíváme se do počítače spolu.“

Poplašeně zavrtěl hlavou. „To nejde. Do zadních kanceláří nikdo nesmí. Zaměstnanci by poznali, co se děje.“

Měl pravdu, až na jedinou maličkost. „Proč myslíte, že jsem přišel zrovna v jednu hodinu, v pátek před víkendem?“ usmál jsem se. „Všichni jsou na obědě.“ Sebral jsem kufřík, vyšel jsem za ním z konferenční místnosti a díval jsem se, jak kódovanou kartou odemyká dveře vedoucí do vnitřních kanceláří.

Posadili jsme se k počítačovému terminálu, Bucher se pomocí čtečky otisků prstů přihlásil do systému a po jednotlivých číslicích vyťukal číslo účtu. A už jsem je měl před sebou – stránky předpokládaně tajných bankovních záznamů o transakcích Christose Nikolaidese a matici odkazů na další rodinné účty. Během několika minut už jsme je všechny tiskli.

Dlouze a upřeně jsem se na ty stránky zadíval – na účetní knihy takové spousty korupce a smrti. Nikolaidesovi byli miliardáři – a pokud ne, mnoho jim k tomu určitě nechybělo –, záznamy však zároveň mimo veškerou pochybnost dokazovaly, že Christos plnil pro Rusy funkci pokladníka. A víc než jen to, přesně jak jsem doufal, dokumenty rovněž vynesly na světlo zbytek celé organizace. Pravidelné převody na jiné účty u banky odhalovaly jména šesti našich lidí, které bych nikdy ani ve snu nepovažoval za zrádce.

Dva z nich byli agenti FBI zabývající se kontrašpionáží a zbývající čtyři pracovali jako kariérní diplomaté na amerických velvyslanectvích v Evropě – byla mezi nimi i jedna žena, s níž jsem se kdysi vyspal – a za to, co prováděli, se obvykle uděloval jen jeden trest. V koutku duše jsem doufal, že si seženou dobré obhájce, jimž se podaří usmlouvat to na doživotní odnětí svobody. Nevěřte všemu, co se říká – držet v hrsti život nějakého jiného člověka je strašlivá věc.

Cítil jsem tedy mnohem menší uspokojení, než jsem původně čekal, když jsem všechny materiály uložil do kufříku a otočil se k Bucherovi. Slíbil jsem mu, že za dvě hodiny zavolám šéfovi hongkongského Telecomu a nechám techniky poslat někam jinam. Vstal jsem a za daných okolností jsem usoudil, že bych mu neměl podávat ruku. Beze slova jsem odešel a nechal jsem ho tam samotného – s oblekem potřísněným zvratky a s jednou rukou neovladatelně roztřesenou se pokoušel odhadnout, jestli to divoce rozbušené srdce, které cítí v hrudi, znamená jen pocuchané nervy, nebo něco mnohem vážnějšího.

Nevěděl jsem, jestli se z toho ten nešťastník někdy plně vzpamatuje, a možná bych s ním byl i cítil špetku soucitu nebýt jisté zvláštní události, která mě potkala v dětství.

Ve společnosti Billa Murdocha jsem byl tehdy na výletě v malé francouzské vesničce zvané Rothau poblíž hranice s Německem. Od té doby uplynulo dvacet let, v nichž jsem prožil bezpočet různých dobrodružství, nějaká moje část však tu vesničku v jistém smyslu nikdy neopustila – nebo bych možná spíš měl naopak říct, že nějaká část té vesničky nikdy neopustila mne.

Kapitola 11

Ocitnete-li se někdy v té části světa, kde se setkává Francie s Německem, a chcete-li mít zlomené srdce, rozjeďte se po klikaté silničce, která vede z vesnice borovými lesy vzhůru do podhůří Vogéz.

Dříve nebo později dorazíte na izolované místo zvané Natzweiler-Struthof. Stával tam nacistický koncentrační tábor, dnes už téměř zapomenutý, protože se na rozdíl od Osvětimi či Dachau nikdy nedostal na program turistických výletů typu „utrpení s průvodcem“. Vyjedete zpod příkrovu borovic a na rozcestí najdete jednoduchý venkovský ukazatel cesty: jedním směrem vás navádí k místnímu hostinci a druhým k plynové komoře. No ano, myslím to vážně.

Bránou tábora prošly desetitisíce vězňů, to ale není to nejhorší. Nejhorší na tom všem je, že o existenci tábora skoro nikdo neslyšel – kvocient žalu prostě není dostatečně vysoký, aby se zaznamenal na Richterově stupnici pro dvacáté století. I to je nejspíš další způsob měření pokroku.

Bylo mi dvanáct let, když jsme tam jeli. Bylo to o letních prázdninách a Bill s Grace si jako obvykle na většinu srpna pronajali apartmá v pařížském hotelu Georges Cinque. Oba se zajímali o umění. Grace měla ráda obrazy starých mistrů, které lidem dávaly najevo, že vešli do domu, kde bydlí bohatá žena s dobrým vkusem. Billa, díky bohu, zajímaly okrajové oblasti umění – v padesáti procentech na tom okraji přímo balancoval. Nikdy nebyl spokojenější, než když objevil nějakou novou galerii nebo když se mohl probírat ateliérem nějakého mladého malíře.

Grace, kterou něco takového nechávalo absolutně chladnou, mu už dávno zakázala cokoli z nových akvizic vyvěšovat v domě; Bill na mne pokaždé spiklenecky mrkl a prohlásil: „Má pravdu – ať je to cokoli, umění se tomu říkat nedá. Já tomu říkám dobročinnost – někteří lidé přispívají na charitativní organizace a já podporuju hladovějící umělce.“

Přes všechny podobné žerty však dobře věděl, co dělá. Teprve o řadu let později jsem si uvědomil, jak odborným okem všechno hodnotil, což bylo zvláštní, vzalo-li se v úvahu, že jediným, co zajímalo jeho rodinu, byly chemikálie. Rodné jméno jeho matky znělo DuPontová.

Druhý týden našeho pobytu v Paříži Billovi zavolal nějaký jeho známý ze Štrasburku a sdělil mu, že má hromádku kreseb Roberta Rauschenberga z doby, kdy byl slavný představitel pop artu ještě neznámým příslušníkem námořní pěchoty. Následujícího dne jsme s Billem nasedli do letadla s brašnou sbalenou na víkend a Grace jsme nechali, aby se věnovala své druhé velké vášni – nákupům u Hermèse.

A tak se stalo, že když Bill kresby koupil, ocitli jsme se ve Štrasburku, byla neděle a neměli jsme co na práci. „Napadlo mě, že bychom si mohli vyjet do pohoří Vogézy,“ navrhl. „Grace by nejspíš řekla, že jsi ještě moc mladý, ale je tam jedno místo, které bys měl vidět – život nám někdy může připadat těžký a je důležité umět věci vidět ve správné perspektivě.“

Bill se o táboře Natzweiler-Struthof dozvěděl od svého otce – ten byl podplukovníkem v americké šesté armádě, která prošla boji v celé Evropě. Do tábora podplukovník dorazil těsně poté, co ho opustily jednotky SS, a dostal za úkol sepsat o něm hlášení, které si našlo cestu až k norimberskému tribunálu pro válečné zločiny.

Nevím, jestli Bill otcův dokument někdy četl, ale tu křivolakou silničku našel bez jakýchkoli problémů a těsně před polednem zářivého letního dne jsme zajeli na parkoviště. Pomalu jsme zamířili k domu smrti.

Tábor byl uchován jako francouzská historická památka, protože v něm zemřelo mnoho členů hnutí odporu. Bill mi ukázal starou hotelovou přístavbu, kterou Němci přebudovali na plynovou komoru, a krematorium plné pecí a výtahů pro dopravu mrtvol.

Byla to jedna z mála příležitostí v mém životě, kdy jsem se ho držel za ruku.

Minuli jsme šibenici, kde se konaly veřejné popravy, budovu, v níž se prováděly lékařské pokusy, a došli jsme k vězeňskému baráku číslo jedna, v němž bylo zřízeno muzeum. Uvnitř – mezi starými vězeňskými uniformami a diagramy znázorňujícími uspořádání koncentračního tábora – jsme se od sebe oddělili.

V tichém koutě v zadní části baráku, poblíž řady patrových paland, kde mi okolní duchové připadali ještě hmatatelnější, jsem na zdi našel vystavenou fotografii. Popravdě řečeno tam byla spousta fotografií holocaustu, tahle jedna mě však doprovází celým mým životem. Byl to černobílý snímek a byla na něm zachycená malá podsaditá žena kráčející po široké pěšině mezi vysokými elektrickými ploty. Soudě podle světla byl pořízený v pozdním odpoledni a řečeno jazykem tehdejší doby byla žena oblečená jako venkovanka.

Shodou okolností nebyli na fotografii žádní dozorci, psi ani strážní věže, ačkoli nepochybuji o tom, že to všechno tam bylo také – jen osamělá žena s dítětem v náručí a se dvěma dalšími, které se jí pevně držely za sukni. Stoická, neváhající, podporující jejich drobné životy – věnovala se jim ze všech sil jako kterákoli jiná matka – je odváděla směrem k plynové komoře. Téměř jste slyšeli její mlčení a cítili její děs.

Upřeně jsem na ni zíral, povznesen a zároveň zdrcen tím drsně realistickým obrazem rodiny a nekonečné mateřské lásky. Nějaký tichý vnitřní hlásek, dětský hlásek, mi říkal něco, co jsem nikdy nezapomněl: byl bych se s ní rád poznal. Pak mi na rameno padla těžká ruka. Byl to Bill, který si tam pro mne přišel. Viděl jsem mu na očích, že plakal.

Přemožen emocemi ukázal na hromady bot a různých drobností typu kartáčků na zuby, které tu po vězních zůstaly. „Neuvědomoval jsem si, jak mohou být docela obyčejné věci působivé,“ svěřil se mi.

Konečně jsme se po pěšině uvnitř starého elektrického plotu vraceli k bráně. Když jsme se promotávali ven, zeptal se mě: „Viděl jsi tu část věnovanou cikánům?“

Zavrtěl jsem hlavou: té jsem si nevšiml.

„V procentním vyjádření ztratili ještě víc svých lidí než Židé.“

„To jsem nevěděl,“ odpověděl jsem a snažil jsem se mluvit jako dospělý.

„Já taky ne,“ přiznal. „Neříkají tomu holocaust, myslím cikáni. Mají pro to ve svém jazyce jiné jméno. Znamená to ‚pohlcení‘.“

Zbytek cesty k autu jsme došli mlčky a hned večer jsme odletěli zpátky do Paříže. Podle nějaké nevyslovené dohody jsme Grace vůbec neřekli, kde jsme byli. Oba jsme myslím věděli, že by to nikdy nepochopila.

O několik měsíců později, bylo to pár večerů před Vánocemi, jsem scházel po schodech v tichém domě v Greenwichi, když mě zarazily rozzlobeně zvýšené hlasy. „Pět milionů dolarů?“ ptala se nevěřícným tónem Grace. „Na druhou stranu, dělej, jak myslíš – jsou to tvoje peníze.“

„To si piš, že ano,“ přitakal.

„Účetní tvrdí, že jdou na nějaký sirotčinec v Maďarsku,“ pokračovala. „To je další věc, kterou nechápu – co ty víš o Maďarsku?“

„Moc toho není. Evidentně odtamtud pochází spousta cikánů; je to cikánský sirotčinec,“ dodal víceméně vyrovnaným hlasem.

Dívala se na něj, jako by zešílel. „Cikáni? Cikáni?!“

Pak se otočili a uviděli mě, jak je ze dveří pozoruji. Bill mi pohlédl do očí a poznal, že jsem ho pochopil. „Porrajmos“, jak říkají cikáni v romštině – pohlcení.

Po zmíněných Vánocích jsem nastoupil na Caulfieldovu akademii, skutečně procovskou střední školu, která se pyšnila tím, že „každému studentovi poskytuje prostředky k tomu, aby vedl život, jenž ho bude naplňovat“.

Vzhledem k ohromujícímu školnému byl tento aspekt pravděpodobně zajištěný předem – museli jste za sebou mít asi tak šest generací prvotřídních akcií, aby vás vůbec pustili do areálu školy.

Druhý týden mého pobytu tam jsme měli hodinu, jejímž účelem bylo zlepšit naše schopnosti pronášení veřejných projevů – jen Caulfieldova akademie mohla něco takového zařadit do svých osnov. Téma, které někdo vytáhl z klobouku, znělo mateřství, a strávili jsme třicet minut tím, že jsme poslouchali, jak studenti vykládají, co všechno pro ně jejich maminky udělaly, což ve skutečnosti bylo pravděpodobně jen vymyšlené, a vyprávějí legrační příhody, jež se jim staly ve vile na jihu Francie.

Pak došla řada na mne. Dost nervózně jsem vstal a začal jsem jim vyprávět o borovicích v létě a o dlouhé silničce vinoucí se nahoru do hor, snažil jsem se jim vysvětlit, co jsem viděl na té fotografii a jak jsem poznal, že ta matka svoje děti milovala víc než cokoli jiného na celém světě, vzpomínal jsem na knihu, kterou jsem kdysi četl a kterou napsal někdo, jehož jméno jsem už zapomněl, používal však výraz „linoucí se hoře“, a přesně takový pocit jsem z té fotografie měl. Pokoušel jsem se to všechno svázat dohromady, když se lidé kolem začali smát a ptát se, co to kouřím za svinstvo, a dokonce i učitelka, mladá dívka, která se považovala za senzitivní, ale nebyla, mi přikázala, abych se posadil a přestal blábolit, a dodala, že bych se měl pravděpodobně pořádně zamyslet, než budu kandidovat na nějakou vysokou volenou funkci, čemuž se všichni zasmáli ještě hlasitěji.

Poté už jsem při výuce nikdy nevstal a nepromluvil, ani jednou za celých pět let, která jsem na Caulfieldu strávil, a to bez ohledu na problémy, které mi to působilo. Vyneslo mi to pověst samotáře, všichni říkali, že je ve mně něco temného, a asi měli pravdu. Kolik z nich skončilo u tajného života a zabilo třeba jen o polovinu méně lidí než já?

Povím vám ale jednu zvláštní věc – přes všechny problémy, které jsem měl, a přesto, že uplynulo dvacet let, čas moji vzpomínku na tu fotografii nijak nezamlžil. Naopak ji ještě vyostřil – čeká a přepadne mě vždy těsně před usnutím, a ať se jakkoli snažím, nikdy se mi nepodařilo vyhnat ji z hlavy.

Kapitola 12

A přemýšlel jsem o ní znovu, když jsem vycházel předními dveřmi banky Clément Richeloud & Cie do ženevského slunce. Jistě, mohl jsem s Marcusem Bucherem a jeho dcerou do jisté míry soucítit, nedokázal jsem se však zbavit vzpomínek na to, že to byli právě švýcarští bankéři jako Bucher a jeho rodina, kteří pomáhali financovat a podporovat Třetí říši.

Nemám sebemenších pochyb o tom, že ta žena na fotografii a miliony dalších rodin v dobytčích vagonech by byly s radostí vyměnily několik hodin nepohodlí obou Bucherových za osud, který v konečném důsledku čekal je. Bylo to přesně tak, jak před tolika lety říkal Bill: je důležité umět věci vidět ve správné perspektivě.

Ponořený do úvah o temné historii, která ulpívala na tak podstatné části skrytého bohatství Ženevy, jsem došel do rue du Rhône, zabočil jsem doprava, zastavil jsem se nedaleko vstupu do starého města a zavolal jsem ze svého mobilu zašifrovaným hovorem na jeden z řeckých ostrovů.

Bankovní výpisy v kufříku, který jsem nyní měl připoutaný k zápěstí, byly pro Christose Nikolaidese rozsudkem smrti a v tom světě, v němž jsem se pohyboval, neexistovala žádná odvolání a žádná zrušení popravy na poslední chvíli. Jak se později ukázalo, zabít ho nebyla chyba – chybný však byl každopádně způsob, jakým jsem to udělal.

Celkem pět zabijáků – tři muži a dvě ženy – čekalo na můj hovor na Santorini. Se svým azurovým přístavem, oslnivě bílými domky lemujícími skalní útesy a osly rozvážejícími návštěvníky nahoru k malým atraktivním krámkům je to nejkrásnější ze všech řeckých ostrovů.

Oblečení v plátěných či capri kalhotách byli členové týmu neviditelní mezi tisícovkami turistů, kteří ostrov každodenně navštěvují. Zbraně měli schované v pouzdrech na fotoaparáty.

Několik měsíců předtím, v době, kdy se hledáčky našich kamer stále zřetelněji zaměřovaly na tajemnou rodinu Nikolaidesových, jsme se začali zajímat o bývalý ledoborec nesoucí jméno Arctic N. Devadesátimetrový kolos, registrovaný v Libérii, schopný odolat prakticky jakémukoli útoku, byl s vynaložením obrovských prostředků přestavěný na luxusní výletní loď vybavenou vším včetně heliportu a garáže pro ferrari. Údajně měl být určen pro superelitní středomořské charterové plavby, zvláštní však bylo, že nikdy neměl jiného než jediného klienta – Christose Nikolaidese a jeho doprovod děvčat, pochlebovačů, obchodních partnerů a tělesných strážců.

Celé léto jsme polohu lodi hlídali na satelitních snímcích, a zatímco jsme v Grozném a v Bukurešti pronásledovali zrádce a drogové dealery, sledovali jsme, jak se ten nekonečný večírek stěhuje ze Saint Tropez na Capri, až nakonec zakotvil ve vodou vymletém vulkánu, který tvoří santorinský přístav.

A tam plavidlo zůstalo – Nikolaides a jeho hosté se každý den přesouvali z obrovské horní otevřené paluby do restaurací a nočních klubů ve městě a zase se vraceli zpátky.

Já jsem zatím o půl kontinentu dál čekal na rohu ulice v Ženevě, až volaný zvedne telefon. Když se tak stalo, řekl jsem muži sedícímu v restauraci na vrcholku útesu jen čtyři slova. „To jsi ty, Reno?“ zeptal jsem se.

„Špatné číslo,“ odpověděl a zavěsil. Jean Reno bylo jméno herce, který hrál nájemného vraha ve filmu Léon, a velitel týmu sedící v restauraci věděl, že to znamená smrt.

Kývl na kolegyni, která okamžitě zavolala ostatní tři agenty čekající mezi davy turistů v jiných restauracích. Všech pět se pak sešlo jen kousek od nádherného Rastoniho baru a restaurace; k nerozeznání se podobali skupince zámožných evropských rekreantů, kteří spolu jdou na oběd. Střelbu v jejich týmu prioritně obstarávaly obě ženy, a právě v tom bohužel spočíval můj omyl.

Bylo krátce před druhou hodinou a v restauraci bylo stále ještě nabito, když moji takzvaní rekreanti vešli dovnitř. Tři muži odešli požádat uštvaného manažera o stůl a ženy se zatím posadily k baru a předstíraly, že si v zrcadle kontrolují nalíčení, ve skutečnosti však v odrazu klenuté místnosti kontrolovaly polohu všech přítomných hostů.

Christos a jeho doprovod – tři albánští tělesní strážci a houf krasotinek, před jakými ho jeho matka pravděpodobně varovala – seděli u stolu s přímým výhledem na přístav.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se jedna z našich žen ucházející italštinou svých mužských kolegů. Formulovala to jako otázku, ve skutečnosti to však mělo znamenat potvrzení faktu. Muži přikývli.

Ženy před sebou měly otevřené plážové tašky, do nichž uložily rtěnky a sáhly po pouzdrech na fotoaparáty. Obě z nich vytáhly pistole SIG P 232 z nerezové oceli a prudkým pohybem se otočily čelem do lokálu.

Christosovi tělesní strážci v džínách značky True Religion, tričkách s krátkými rukávy na vypracovaných svalech a vyzbrojení českými samopaly neměli proti skutečným profesionálkám šanci. Dva z nich vůbec nezaregistrovali, co se děje – první, co slyšeli, byl praskot kostí, když se jim kulky zaryly do hlav a hrudníků.

Třetí tělesný strážce stačil vyskočit, zvolenou strategií ovšem dosáhl jen toho, že se veliteli týmu prezentoval jako rozměrnější terč. Bylo to jasným důkazem jeho schopností. Agent ho zasáhl třemi kulkami, což bylo nadbytečné, protože už první rána mu téměř vyrazila srdce zády z těla.

Jak je v podobných situacích obvyklé, spousta lidí začala křičet, byť tím absolutně ničeho nedosáhli. Jedním z nich byl i Christos, který se zřejmě pokoušel ujmout velení, ztěžka se postavil a hmátl pod plandavou plátěnou košili po berettě, kterou nosil zastrčenou za opaskem.

Stejně jako spousta drsných chlapů, kteří neprošli žádným opravdovým výcvikem, se domníval, že je dobře připravený, když si nechává pistoli odjištěnou. V panice skutečné přestřelky zbraň vytáhl, položil prst na spoušť a střelil se do nohy. Přemáhal bolest a zahanbení a dál se otáčel tváří k útočníkům. To, co spatřil, byly dvě široce rozkročené ženy středního věku, které – kdyby v restauraci hrála kapela – vypadaly, jako by se chystaly k nějakému podivnému tanci.

Místo toho obě ze vzdálenosti sedmi metrů zahájily palbu. Každá vystřelila dvě rány a většina Christosových životně důležitých orgánů – včetně mozku – se rozprskla dřív, než dopadl na zem.

Všech pět agentů okamžitě obrátilo zbraně proti zrcadlům a způsobilo tak spoustu impozantního třesku a maximální paniku. Vyděšení hosté se úprkem hnali ke dveřím, nějaký japonský turista se to všechno snažil nafilmovat na mobil a odražená kulka trefila jednu ženu z Christosova doprovodu do zadku. Jak mi později řekla jedna z našich agentek – podle toho, jak byla oblečená, když ji naposledy takhle bolel zadek, dostala za to pravděpodobně zaplaceno.

Ten hladký průstřel byl jedinou vedlejší škodou – to lze označit za nemalý úspěch, vezme-li se v úvahu počet lidí v té restauraci a nepředpověditelná povaha každé nájemné vraždy.

Agenti poschovávali zbraně do kapes, vyběhli předními dveřmi do lavinovitě se šířící paniky a hlasitě křičeli, aby někdo zavolal policii. Na předem dohodnutém místě – malém náměstíčku dlážděném kočičími hlavami – se všichni znovu sešli a nasedli na čtyři skútry Vespa, na nichž sice směli jezdit pouze místní obyvatelé, které si však dopoledne dokázali opatřit, když jedné z místních opraven zaplatili vysokou částku. Tým se řítil úzkými uličkami města a velitel mobilem přivolal dva rychlé motorové čluny čekající v přilehlé zátoce.

Za tři minuty dorazili zabijáci k vyhlídkové lanovce, která nabízí alternativní – a mnohem rychlejší – možnost sestupu než na oslu. Čtyřsetmetrový výškový rozdíl překoná za necelé dvě minuty, a když z ní vystoupili, do přístavu už vplouvaly oba čluny. Tým byl na poloviční cestě k vedlejšímu ostrovu a uháněl po jiskřivě modré hladině v závoji bílé vodní tříště, když k Rastonimu dorazili první policisté.

Řecká policie se ke svému poněkud nemravnému pobavení brzy dozvěděla, že Christose, prvorozeného a nejmilovanějšího syna Patrose Nikolaidese, zastřelily dvě dámy v capri kalhotách a slunečních brýlích Chanel. A to byl můj omyl – ne to, že jsem ho dal zabít, ale ty ženy. Upřímně přiznám, že jsem o tom nepřemýšlel, prostě jsem tam poslal tým nejlépe vybavený pro daný úkol, jak se však musím znovu a znovu učit, jsou to právě nezpochybňované předpoklady, které vás pokaždé přivedou do maléru.

Ve vesničkách severního Řecka, kde o všem rozhodují výhradně rady mužů, se skutečnost, že někdo pověřil nájemnou vraždou ženy, v jistém směru považovala za horší než samotná smrt. Byla to urážka. Na starce to zapůsobilo, jako by mu vrahové chtěli říct, že byl Christos bezvýznamný eunuch, na jakého ani nestálo za to poslat matadora.

Možná by byl Patros, bezohledný diktátor a otec, tak jako tak vyjel ze své pevnosti a vydal se hledat pomstu, když se však doslechl o okolnostech synovy smrti, vzhledem ke své mužské důstojnosti a cti – ačkoli ne, jeho minulost dokazuje, že nic takového neznal – se domníval, že nemá na vybranou.

Zmíněná agentka se mýlila i v případě další postižené: navzdory elastickému oblečení to nebyla žádná placená štětka. Byla to Christosova mladší sestra. Jak jsem se později dozvěděl, zastihl ji oběd u Rastoniho v jedné ze vzácných chvilek jejího dospělého života, kdy byla relativně čistá a střízlivá. Zatímco se ostatní hosté hnali k východům, přebrodila se skleněnými střepy, sklonila se k bratrovi a snažila se ho přemluvit, aby neumíral.

Když si uvědomila marnost takového snažení, popadla mobil a zavolala. Byť za sebou měla dlouhá léta neúnavného sexu, zavolala jedinému skutečnému muži ve svém životě – otci. Díky tomu se Patros a jeho smečka Albánců o tom, co přesně moji lidé toho odpoledne provedli, dozvěděl dřív než já sám.

Nehnul jsem se ze svého koutku nedaleko starého města, dokud deset minut po jeho telefonu nezazvonil i ten můj. Přišla mi textová zpráva s cenou Léona na DVD od Amazonu – znamenalo to, že je Christos mrtvý, tým je v bezpečí na člunech a nevidí žádné známky pronásledování. Od mého telefonátu, který celou akci uvedl do pohybu, uplynulo osmnáct minut.

V mezidobí jsem telefonicky vydal rozkazy k vyslání menších týmů, které pozatýkaly zbývajících šest jmenovaných spolupracovníků nepřítele, a události, jež před několika lety začaly incidentem na Rudém náměstí, konečně začaly spět k závěru. Mohl jsem si nejspíš najít chvilku na tichou gratulaci, dovolit si alespoň malý vítězoslavný pocit, mám však sklon k sebepochybnostem – obávám se, že se ho nikdy nezbavím.

Když jsem si rovnal kufřík v ruce – bezejmenný mladý podnikatel, který vystoupil ze stínů a chystal se vnořit do anonymního cizího davu –, myslel jsem na jistého zemřelého britského řečníka a spisovatele. Edmund Burke řekl, že problém s válkou spočívá v tom, že obvykle zlikviduje přesně to, za co bojujete – spravedlnost, slušnost, humánnost –, a já jsem se nemohl zbavit pomyšlení na to, kolikrát jsem popřel všechny nejhlubší hodnoty své země, abych je ochránil.

Ztracen v myšlenkách jsem zamířil k malému můstku překlenujícímu řeku. Od kraje starého města k hotelu, v němž jsem byl ubytovaný, je to osm set kroků. Osm set kroků, které ujdete asi za čtyři minuty – z hlediska historie to není ani jediné mrknutí oka, a přece se v tom okamžiku duše nás všech svíjely v rukou několika šílenců.

Kapitola 13

Hotel du Rhône byl liduprázdný, když jsem do něj vešel. Vrátný zmizel, concierge nestál na svém obvyklém místě a u recepčního pultu nikdo nebyl. Ještě znepokojivější bylo ticho, které tam vládlo. Zavolal jsem, a když mi nikdo neodpověděl, došel jsem do baru na jedné straně vstupní haly.

Všechen personál byl tam, stál mezi hosty a sledoval televizní obrazovku. V Ženevě bylo pár minut před třetí hodinou odpolední, v New Yorku bylo devět hodin dopoledne. Psalo se jedenácté září.

První letadlo právě narazilo do severní věže Světového obchodního centra a záběry oné kolize už se opakovaly znovu a znovu. Několik zpravodajských moderátorů začalo spekulovat o tom, že by mohlo jít o teroristický akt namířený proti Spojeným státům, a skupinka švýcarských idiotů u baru na tuto teorii zareagovala nadšeným jásotem. Mluvili francouzsky, díky svým letním pobytům v Paříži jsem však francouzštinou vládl dostatečně, abych vyrozuměl, že obdivují odvahu a vynalézavost lidí, kteří měli tuhle akci na svědomí.

Pomyslel jsem na lidi, kteří se doma v New Yorku dívali na stejné záběry jako my tady, věděli, že někde v hořící budově jsou jejich milovaní, a zoufale se modlili, aby se jim nějak podařilo z ní uniknout. Možná existuje i něco horšího než v přímém přenosu sledovat, jak umírá vaše rodina, ale pokud ano, nedokázal jsem si to v tom okamžiku představit.

Měl jsem v kapse pistoli – celou z keramiky a plastu, aby unikla pozornosti detektorů kovu, jimiž byla vybavena například Bucherova kancelář – a měl jsem takový vztek, že jsem uvažoval, jestli ji nemám použít.

Zatímco jsem se snažil potlačit emoce, let United Airlines 175 z Bostonu narazil do jižní věže. Otřáslo to všemi přítomnými, dokonce i těmi idioty. Vzpomínky mi říkají, že po počátečním vyděšeném jeku zavládlo u baru ticho, to však možná není pravda – vím jen to, že jsem měl strašlivý pocit, jako by se srazily světy a jako by se celá Velká republika vychýlila ze své osy.

Sám a daleko od domova jsem se obával, že už nikdy nic nebude stejné: poprvé v historii nějaký neidentifikovaný nepřítel přivodil Spojeným státům ztráty na životech na jejich vlastním území. A nejen to, zničil při tom ikonu, která v jistém smyslu reprezentovala celou zemi – ambiciózní, moderní, sahající stále výš.

A tak mi tedy vylíčil, jak vesničané připoutají džbán – s objemným korpusem a úzkým hrdlem – ke kmeni stromu.