GONE GIRL

Copyright © 2012 by Gillian Flynn

This translation published by arrangement with Crown, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Drahomíra Michnová, 2013

ISBN 978-80-284-0294-5

Obsah

- ČÁST PRVNÍ  JAK JI ZTRATIL

- NICK DUNNE TOHO DNE

- AMY ELLIOTTOVÁ  8. LEDNA 2005

- NICK DUNNE  TOHO DNE

- AMY ELLIOTTOVÁ  18. ZÁŘÍ 2005

- NICK DUNNE  TOHO DNE

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  5. ČERVENCE 2008

- NICK DUNNE  TOHO VEČERA

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  21. DUBNA 2009

- NICK DUNNE  DEN POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  5. ČERVENCE 2010

- NICK DUNNE  DEN POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  23. SRPNA 2010

- NICK DUNNE  DVA DNY POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  15. ZÁŘÍ 2010

- NICK DUNNE  TŘI DNY POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  16. ŘÍJNA 2010

- NICK DUNNE  ČTYŘI DNY POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  28. DUBNA 2011

- NICK DUNNE  ČTYŘI DNY POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  21. ČERVENCE 2011

- NICK DUNNE  PĚT DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  17. SRPNA 2011

- NICK DUNNE  PĚT DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  21. ŘÍJNA 2011

- NICK DUNNE  ŠEST DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  15. ÚNORA 2012

- NICK DUNNE  ŠEST DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  26. ČERVNA 2012

- NICK DUNNE  SEDM DNŮ POTÉ

- ČÁST DRUHÁ JAK JI POTKAL

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  TOHO DNE

- NICK DUNNE  SEDM DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  TOHO DNE

- NICK DUNNE  SEDM DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  PĚT DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  OSM DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  SEDM DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  OSM DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  OSM DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  OSM DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  DEVĚT DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  DEVĚT DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  DEVĚT DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  DESET DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  DESET DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  DESET DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  DESET DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  DESET DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  JEDENÁCT DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  ČTRNÁCT DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  DVACET ŠEST DNŮ POTÉ

- NICK DUNNE  TŘIATŘICET DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  ČTYŘICET DNŮ POTÉ

- ČÁST TŘETÍ  JAK JI ZÍSKAL ZPĚT (NEBO NAOPAK)

- NICK DUNNE  ČTYŘICET DNŮ POTÉ

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  NOC NÁVRATU

- NICK DUNNE  NOC NÁVRATU

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  NOC NÁVRATU

- NICK DUNNE  NOC NÁVRATU

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  PĚT DNŮ PO NÁVRATU

- NICK DUNNE  TŘICET DNŮ PO NÁVRATU

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  OSM TÝDNŮ PO NÁVRATU

- NICK DUNNE  DEVĚT TÝDNŮ PO NÁVRATU

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  DESET TÝDNŮ PO NÁVRATU

- NICK DUNNE  DVACET TÝDNŮ PO NÁVRATU

- AMY ELLIOTTOVÁ DUNNEOVÁ  DESET MĚSÍCŮ, DVA TÝDNY A ŠEST DNŮ PO NÁVRATU

- PODĚKOVÁNÍ

VĚNOVÁNO BRETTOVI,

STARŠÍMU SVĚTLU MÉHO ŽIVOTA,

A FLYNNOVI, MLADŠÍMU SVĚTLU MÉHO ŽIVOTA

Láska je nekonečná schopnost světa všechno měnit; jsou do ní vetkány lži, nenávist, dokonce i vražda; nevyhnutelně v ní kvetou její protiklady, je skvostnou růží, která slabě voní krví.

Tony Kushner, ILUZE

ČÁST PRVNÍ

JAK JI ZTRATIL

NICK DUNNE

TOHO DNE

Když myslím na svou ženu, myslím vždycky na její hlavu.

Především na její tvar. Při našem úplně prvním setkání jsem vlastně nejdřív uviděl zezadu její hlavu a bylo na ní cosi krásného, na tom obrysu. Jako lesklé zrno pšenice nebo zkamenělina na říčním dně. Měla to, co by viktoriáni nazvali ušlechtile modelovanou hlavou. Její lebku byste si dokázali docela lehce představit.

Poznal bych tu její hlavu kdekoli.

A to, co je v ní. I na to myslím: její mysl. Její mozek, všechny ty závity, a myšlenky, které v nich pendlují jako rychlé, horečně pospíchající stonožky. Je to dětinské, ale představuju si, že bych jí otevřel lebku, aniž bych poškodil mozek, a pokusil se chytit a pevně podržet její myšlenky. Co si myslíš, Amy? Otázka, kterou jsem během našeho manželství kladl nejčastěji, i když ne nahlas, i když ne té osobě, která by na ni mohla odpovědět. Počítám, že se nad každým manželstvím jako mraky kupí tyto otázky: Co si myslíš? Co cítíš? Kdo jsi? Co jsme si to provedli? Co budeme dělat?

Otevřel jsem náhle oči přesně v šest. Žádné motýlí třepotání víček, žádné jemné proloupnutí očí do vědomí. Probuzení bylo mechanické. Strašidelné mrknutí víček loutky břichomluvce: svět je černý – a najednou: Vysíláme! Budík mi přímo do obličeje říkal: je šest nula nula, první věc, co jsem toho dne uviděl. Bylo to nezvyklé. Málokdy jsem se probudil v takovou zaokrouhlenou hodinu. Budil jsem se různě: v 8.43, 11.51, 9.26. Nebyl jsem otrokem budíku.

V ten přesný okamžik, v šest nula nula, zdolalo slunce hradbu dubů a odhalilo své pravé letní já, podobu rozhněvaného boha. Jeho odlesk zaplál na hladině řeky a letěl k našemu domu, dlouhý, oslnivý prst na mě mířil přes tenké záclony v ložnici. Hrozil mi: Viděli tě. Uvidí tě.

Povaloval jsem se v posteli, v naší newyorské posteli přestěhované do našeho nového domu, kterému pořád říkáme nový dům, i když tu bydlíme už dva roky. Je to pronajatý dům hned u řeky Mississippi, dům ve stylu předměstských zbohatlíků, bydlení, jaké jsem si přál už jako kluk vyrůstající v domě postaveném ve svahu, kde bylo několik podlaží a koberce s dlouhým vlasem. Takový dům je vám okamžitě sympatický: vypadá honosně, ale je nenáročný, nový, nový, přenový dům, který bude moje manželka nesnášet – což se také stalo.

„Neměla bych se zbavit své duše, než tam vejdu?“ Její první slova po příjezdu. Udělali jsme předtím takový kompromis: Amy si postavila hlavu, že si dům v mém malém rodném městečku v Missouri jen pronajmeme, nebudeme ho kupovat, protože pevně doufala, že se tu neupíchneme nadlouho. Ale jediné domy k pronajmutí byly natěsnané v téhle profláknuté čtvrti připomínající městečko duchů. Její sláva skončila dřív, než začala: velké obytné domy kvůli recesi klesly na ceně a propadly bankám. Šlo o jakýsi kompromis, ale Amy to tak nebrala, to tedy v žádném případě. Považovala to za můj rozmar, který ji stál velké sebezapření, za hnusný a sobecký podraz z mé strany. Odvlekl jsem ji jako nějaký neandrtálec za vlasy do města, kterému se sveřepě bránila, a přinutil jsem ji bydlet v domě, pro nějž měla jen pohrdavé úsměšky. Myslím, že se nedá mluvit o kompromisu, když ho za něj považuje jen jedna strana, ale naše kompromisy většinou dopadaly takhle. Jeden z nás byl vždycky naštvaný. Obvykle Amy.

Nesváděj tuhle křivdu na mě, Amy. Missourijskou křivdu. Přičítej ji ekonomice, smůle, mým rodičům, tvým rodičům, internetu, lidem, co používají internet. Byl jsem spisovatelem, který psal o televizi, o filmech a o knihách. V době, kdy lidé četli to, co bylo napsané na papíře, v době, kdy každého zajímalo, co si myslím. Přijel jsem do New Yorku koncem devadesátých let, v posledním záchvěvu slavné éry, což ovšem tenkrát ještě nikdo netušil. New York byl přecpaný spisovateli, opravdovými spisovateli, protože tenkrát ještě existovaly časopisy, opravdové časopisy, a byly jich tuny. Bylo to v době, kdy internet ještě představoval ve vydavatelském světě nějakého exotického mazlíčka, ne každý si tak drahé zvířátko mohl dovolit – hýčkejte si ho, ale taky chraňte pro sebe, dívejte se, jak poskakuje na svém krátkém vodítku, je docela roztomilý, ale určitě nás v noci nezardousí. Jen si to představte: byla to doba, kdy mohl čerstvý absolvent univerzity přijít do New Yorku a dostal za své psaní zaplaceno. Vůbec jsme netušili, že nastupujeme na loď, která během deseti let klesne ke dnu.

Jedenáct let jsem měl práci a pak najednou šlus, tak rychle to šlo. Po celé zemi se rušily časopisy, podléhaly infekci, kterou šířila zkrachovalá ekonomika. Spisovatelé (mého typu: mladí začínající romanopisci, hloubaví myslitelé, lidé, jejichž mozky nefungují dost rychle, aby se svižně přeorientovali na blogy, webové stránky a Facebook, většinou v podstatě staří a paličatí vejtahové) byli vyřízení. Dopadli jsme jako hubkaři – odzvonilo nám. Tři týdny po mém vyhazovu dostala padáka i Amy, tak rychle to šlo. (Teď cítím, že mi Amy nakukuje přes rameno, ušklíbá se nad tím, kolik času jsem věnoval popisu své kariéry, své ráně osudu, a komentuje to jednou větou. Řekla by vám: to je normální. To je celý Nick, řekla by. Její oblíbená věta: To je celý Nick… a cokoli by následovalo, cokoli bych byl celý já, to by stálo za houby.) Coby dva dospělí nezaměstnaní jsme strávili celé týdny bloumáním jenom tak v ponožkách a pyžamu po našem brooklynském bytě, odhazovali neotevřenou poštu na stůl a na gauč, dopoledne se cpali zmrzlinou a odpoledne prospali.

Pak jednoho dne zazvonil telefon. Volala moje sestra, dvojče. Margo se vrátila domů, poté co ji v New Yorku rok předtím propustili z práce – ta holka je vždycky o krok přede mnou, i když jde o nějaký průšvih. Margo volala ze starého dobrého Severního Kartága v Missouri, z domu, kde jsme oba vyrůstali, a když jsem naslouchal jejímu hlasu, viděl jsem ji jako desetiletou, s kšticí tmavých vlasů a v šortkách s kšandami, jak sedí na dřevěné lávce za domem našeho dědečka a babičky, zkroucená jak paragraf si máchá nohy ve vodě a dívá se, jak jí řeka omývá bílá chodidla, a je tak soustředěná, tak klidná a vyrovnaná už jako dítě.

Měla srdečný a zpěvavý hlas, i když mi sdělovala nepříjemnou zprávu: naše nezdolná matka umírá. Táta už byl skoro na prkně jeho (nevraživý) mozek, jeho (bídné) srdce, obojí temné a zakalené klikatě odplouvalo do šedé věčnosti. Ale vypadalo to, že ho matka předhoní. Asi za šest měsíců nebo možná za rok se tak stalo. Go chodila za jejím lékařem, dělala si pečlivé poznámky svým lajdáckým rukopisem a pak slzela, když se snažila rozluštit, co si to vlastně zapsala. Data a dávky léků.

„Sakra, nemůžu to přečíst, je to devítka? Dává to vůbec smysl?“ řekla a já ji přerušil. Najednou tu byl úkol, jakýsi cíl, a moje sestra mi ho podávala jako na stříbrném podnose. Div jsem nevykřikl úlevou.

„Já se vrátím, Go. Nastěhujeme se zas zpátky domů. Nebyla bys na to všechno sama.“

Nevěřila mi. Mlčela, slyšel jsem na druhém konci drátu jen její dech.

„Myslím to vážně, Go. Proč ne? Tady je to o ničem.“

Dlouhý výdech. „A co Amy?“

O tom jsem nijak zvlášť neuvažoval. Prostě jsem si myslel, že sbalím svou newyorskou manželku s jejími newyorskými zájmy a s její newyorskou pýchou a odvezu ji od jejích newyorských rodičů – že dáme té horečné a zběsilé budoucnosti na Manhattanu vale – a že ji přesadím do malého města na řece Missouri a všechno bude fajn.

Vůbec jsem si neuvědomil, jaký je to pošetilý a optimistický nápad, a hlavně, že tohle je celý Nick. Nenapadlo mě, že to povede tak akorát k průšvihu.

„Amy to vadit nebude. Amy…“ Teď jsem měl říct „Amy má mámu hrozně ráda.“ Ale nemohl jsem Go říct, že Amy má naši mámu hrozně ráda, protože Amy ji sotva znala. Viděly se párkrát a obě byly z těch setkání dost vedle. Amy pokaždé ještě několik dní rozpitvávala jejich hovory – „A co myslela tím, když říkala…“ – jako by moje matka byla nějaká příslušnice prastarého kmene živícího se zemědělstvím, přijela z tundry obtížená jačím masem a chtěla od Amy získat něco, co nebylo k mání, směnou za kovové knoflíky.

Amy moje rodina nezajímala, nechtěla vědět, kde jsem se narodil, a přesto jsem si z nějakého důvodu myslel, že mě nemohlo napadnout nic lepšího, než abychom se přestěhovali.

Polštář už byl teplý od mého ranního dechu a já začal myslet na něco jiného. Dnes nebyla vhodná chvíle, abych nad tím přemýšlel nebo toho dokonce litoval, dnes byl den, kdy bylo potřeba něco dělat. Zezdola jsem slyšel zvuky, které se tu už dlouho neozvaly: Amy připravovala snídani. Rámusila dřevěnými prkénky (bouch bác!), řinčela plechovkami a zavařovacími sklenicemi (cink břink!) a hlučně se přehrabovala mezi kovovým nádobím a pánvemi (bim bam!). Hudba kulinářského orchestru sílila, s dynamickým rachotem spěla k finále, po podlaze se kutálel plech na koláč a zastavil se o zeď, ten zvuk se podobal úderu činelů. Vyrábí se nějaká specialita, nejspíš francouzské palačinky, protože ty jsou něčím extra a Amy dnes bude chtít připravit něco extra.

Měli jsme páté výročí svatby.

Zastavil jsem se bosý nahoře na schodech a naslouchal, prsty se mi bořily do plyšového koberce od zdi ke zdi, který se Amy z principu hnusil, a pokoušel jsem si ujasnit, jestli jsem připraven se setkat se svou manželkou. Amy byla v kuchyni, o mém váhání nic netušila. Pobrukovala si nějakou melancholickou a známou písničku. Snažil jsem se přijít na to, co je to za písničku – nějaká lidová? Ukolébavka? – a pak jsem si uvědomil, že je to melodie z M.A.S.H. Sebevražda nebolí. Sešel jsem dolů.

Zastavil jsem se ve dveřích a pozoroval svou ženu. Vlasy barvy žlutého másla měla vyčesané do ohonu, jehož konec se vesele pohupoval jako švihadlo, roztržitě si cucala spálenou špičku prstu a přitom si pobrukovala. Pobrukovala si pro sebe, protože byla nepřekonatelný packal, pokud šlo o texty písní. Při naší první schůzce zpívali v rádiu zrovna Genesis: „Zdá se, že má neviditelný dotek.“ A Amy si místo toho broukala: „Bere mu klobouk, oprašuje oblek.“ Když jsem se jí zeptal, jak si může myslet, že jsou její slova aspoň vzdáleně, neurčitě správně, řekla mi, že si vždycky myslela, že ta žena z písně toho muže opravdu miluje, protože mu přece oprašuje oblek. Věděl jsem tenkrát, že ji mám rád, tu dívku, která měla pro všechno vysvětlení.

Je něco znepokojivého na tom, když si člověk vybaví hřejivou vzpomínku a cítí se naprosto vychladle.

Amy se podívala na palačinku, která prskala na pánvi, a slízla si něco ze zápěstí. Vypadala vítězně, jako správná manželka. Kdybych ji vzal do náruče, voněla by po jahodách a vanilkovém cukru.

Když mě zahlédla, jak tam stojím ve špinavých trenýrkách a s rozježenými vlasy, opřela se o kredenc a řekla: „No ahoj, krasavče.“

Žluč a děs ve mně vzkypěly. Pomyslel jsem si: Dobrá, běž.

Do práce jsem se hrozně zpozdil. Udělali jsme se sestrou takovou bláznivou věc, když jsme se oba nastěhovali zase domů. Udělali jsme to, co jsme vždycky plánovali. Otevřeli jsme si bar. Vypůjčili jsme si na to od Amy, osmdesát tisíc dolarů, což pro ni kdysi nebylo nic, ale v té době už skoro všechno, co měla. Přísahal jsem, že jí to vrátím, i s úroky. Nikdy bych nebyl z těch, kdo si půjčují od své manželky – úplně vidím, jak by se můj táta při tom pomyšlení ušklíbl. No, existují různé typy lidí, jeho oblíbené rčení, když někoho odsuzoval. Druhá půlka zůstala nevyslovená: a ty patříš k těm špatným.

Ale ve skutečnosti to bylo praktické rozhodnutí, chytrý obchodní tah. Amy i já jsme potřebovali začít nějakou novou kariéru, no a tahle měla být moje. Amy si taky časem něco najde nebo ne, ale každopádně zatím tu byl aspoň nějaký příjem, který nám umožnila Amy svými posledními úsporami ve svěřeneckém fondu. O takovém baru jsem snil už jako malý kluk – místo, kam chodí pouze dospělí a dělají tam to, co dělají jen dospělí. Možná proto mi tak záleželo na tom, abychom bar koupili, když jsem přišel o své dřívější živobytí. Je připomínkou, že jsem nakonec přece jen dospělý zralý muž, užitečná bytost, i když jsem přišel o kariéru, která mi tohle všechno přinášela. Už tu chybu znovu neudělám: ta kdysi početná stáda žurnalistů se budou redukovat – odstřelí je internet, recese, americká veřejnost, která bude raději zírat na televizi nebo hrát videohry či elektronicky informovat přátele, že zase chčije! Ale není nad to, když můžete za teplého dne zajít do chládku příjemného baru na bourbon. Svět bude mít vždycky chuť na skleničku.

Náš bar stojí na rohu a je zařízen s nahodilým a rozmanitým vkusem. Nejhezčím kouskem je tu masivní viktoriánský výčepní pult – z dubového dřeva s vyřezávanými hlavami draků a andělů – v době plastového šmejdu mimořádně zajímavý kus dřevěného nábytku. Zbytek zařízení je přehlídkou toho nejošuntělejšího designu jednotlivých desetiletí: linoleum ještě z dob Eisenhowera s okraji ohnutými jako připálený toast, pochybné dřevěné obložení typické pro domácí pornovideo sedmdesátých let, halogenové stojací lampy, které jsem měl v devadesátých letech na kolejích ve svém pokoji. Výsledný efekt je zvláštně domácký – vypadá to tu útulně, ani ne jako v baru, ale spíš jako v nějakém zchátralém domě, který je pro svou ošuntělost na prodej za babku. A vesele: parkoviště máme společné s místní kuželkářskou dráhou, a když otevřeme dveře dokořán, pozdraví příchozího veselý rachot koulí.

Pojmenovali jsme bar Bar. „Lidi si budou myslet, že je to ironie a ne nedostatek fantazie,“ zdůvodnila to moje sestra.

Ano, mysleli jsme si, že jsme důvtipní Newyorčané – že ten název je vtip, který nikdo jiný tak úplně nepochopí, aspoň ne jako my. My to metachápeme. Představovali jsme si, jak se štamgasti škrábou na nose. Proč jste to tu pojmenovali Bar? Ale naše první zákaznice, šedovlasá žena s bifokálními brýlemi a v růžové teplákovce, řekla: „Mně se ten název líbí. Je to jako ve Snídani u Tiffanyho, kde měla Audrey Hepburnová kočku a pojmenovala ji Kočka.“

Pak už jsme si nepřipadali tak mimořádně originální, což bylo dobře.

Zastavil jsem na parkovišti. Počkal jsem, až se ozve klapot z kuželkářské dráhy – díky, díky, přátelé a teprve pak jsem vystoupil. Pokochal jsem se okolím, pořád mě ještě nenudil ten neuspořádaný výhled: nízká pošta ze žlutých cihel na protější straně ulice (teď bývala v sobotu zavřená), nenápadná béžová budova s nějakými kancelářemi (teď už nějakou dobu taky zavřená). Město neprosperovalo, už ne, tedy rozhodně ne. No, nebylo na něm ani nic originálního, jedno ze dvou missourijských Kartág – to naše se jmenuje Severní Kartágo, což zní, jako by bylo souměstím, ačkoli se nachází stovky kilometrů od toho druhého a menšího: malebného městečka z padesátých let minulého století, které se rozrostlo na středně velké sídlo s předměstími a rozvíjelo se. Ale přece jen je místem, kde vyrůstala moje matka a kde vychovala mě a Go, takže má nějakou historii. Aspoň tu mou.

Cestou po betonovém parkovišti s prorůstající trávou jsem se podíval přes silnici a uviděl jsem řeku. To se mi na našem městě vždycky hrozně líbilo: není vystavěné na nějakém bezpečném útesu s výhledem na Mississippi – naše město leží na Mississippi. Můžu přejít silnici a sestoupit na břeh, který je pod ní necelý metr, a vydat se do Tennessee. Každá budova ve městě má na zdi značku, kam až dosáhla voda při povodních roku 1961, 1975, 1984, 1993, 2007, 2008, 2011. A tak dále.

Hladina řeky teď nebyla vzedmutá, ale voda se hnala rychle vpřed, v silných proudech podobajících se provazům. Podél řeky kráčela skupinka mužů, šli za sebou, pohled upřený na nohy, ramena napjatá, mířili vyrovnaným krokem nikam. Když jsem je pozoroval, jeden najednou vzhlédl, podíval se na mě, obličej měl ve stínu, černý ovál. Odvrátil jsem se.

Pocítil jsem okamžité, intenzivní nutkání jít dovnitř. Než jsem udělal dvacet kroků, vyrazily mi na krku krůpěje potu. Slunce bylo pořád rozhněvaným okem na obloze. Viděli tě.

Sevřel se mi žaludek a zrychlil jsem krok. Potřeboval jsem se napít.

AMY ELLIOTTOVÁ

8. LEDNA 2005

DENÍKOVÝ ZÁZNAM

Tra a la! Když tohle píšu, usmívám se šťastným úsměvem adoptovaného sirotka. Je mi trapně z toho, jakou mám radost, vypadám jako nějaká karikatura puberťačky z komiksu, která telefonuje, vlasy vyčesané do ohonu a nad hlavou bublinu, kde je napsáno: Seznámila jsem se s klukem!

Ale opravdu. Tohle je naprostá, empirická pravda. Seznámila jsem se s klukem, skvělým úžasným borcem, bezva týpkem. Dovolte, abych to vylíčila, protože je potřeba, aby se to zachovalo pro příští generace (ne, prosím vás, nejsem tak praštěná, příští generace, pche!). Ale stejně. Sice už není Nový rok, ale z nového roku uplynul teprve týden. Je zima: brzo tma, mrzne.

Carmen, moje celkem nová kamarádka – tak napůl kamarádka, taková ta kamarádka, co ji nemůžete jen tak odmítnout – mě přemluvila, abych s ní šla do Brooklynu na jeden z jejích spisovatelských večírků. No, já mám ráda spisovatelské večírky, mám ráda spisovatele, jsem dítě spisovatelů, jsem spisovatelka. Pořád si hrozně ráda čmárám to slovo – SPISOVATELKA – do všech formulářů, dotazníků, dokumentů, kde mám vyplnit kolonku povolání. No dobrá, píšu kvizy, nepíšu o Událostech dne, ale myslím, že je fér, když řeknu, že jsem spisovatelka. Píšu si tento deník proto, abych se zlepšila: vybrousila svůj styl, sesbírala podrobnosti a postřehy. Abych napsala neuvěřitelné věci a vůbec předvedla všechny ty spisovatelské nesmysly. (Úsměv adoptovaného sirotka, to přece není špatné, no řekněte.) Ale opravdu, já si přece jen myslím, že mě ty moje kvizy už samy o sobě staví aspoň na nějaký solidní základ. Ne?

Na večírku jste obklopena skutečnými talentovanými spisovateli, zaměstnanými u nejčtenějších a uznávaných novin a časopisů. Vy pouze píšete osobnostní kvizy pro hloupé ženské plátky. Když se vás někdo zeptá, čím se živíte, tak

a) Upadnete do rozpaků a řeknete: „Já jen píšu kvizy, je to pitomá práce!“

b) Jdete do útoku: „Jsem teď spisovatelka, ale uvažuju o něčem náročnějším a užitečnějším – a čím jste vy?“

c) Jste hrdí na své úspěchy: „Píšu osobnostní kvizy, využívám svých vědomostí získaných při magisterském studiu psychologie – a ještě jeden zajímavý fakt: jsem inspirací pro oblíbenou sérii dětských knih, Úžasná Amy, určitě to znáte. Tak, a máš to, snobe!“

Odpověď: C, rozhodně C

Ten večírek každopádně pořádá jeden z Carmeniných dobrých přátel. Píše filmové recenze do jakéhosi filmového časopisu a podle Carmen je hrozně zajímavý a zábavný. Na vteřinu se zaleknu, že nás chce dát dohromady: nestojím o to, aby mě někdo dával s někým dohromady. Potřebuju, aby si mě dotyčný sám vyhlídl, vyjel po mně, nečekaně zaútočil jako nějaký divoký šakal lásky. Jinak jsem moc nesmělá. Vždycky cítím, že se snažím být okouzlující, pak si uvědomím, že se očividně snažím být okouzlující, pak se snažím ještě víc, abych působila okouzlujícím dojmem, načež se vždycky změním v Lizu Minnelliovou: tančím v punčocháčích a flitrových šatech a škemrám, abys mě miloval. Pak dojde k nějakým trapným pokusům, všude samé ruce a spousta zubů.

Ale ne, z Carmenina nadšeného líčení poznávám, že se ten kluk líbí jí. Fajn.

Zdoláme tři patra prošlapaných schodů a ocitneme se v horku těl a spisovatelské atmosféře: mnoho brýlí s černými obroučkami a bujných kšticí, košil ve westernovém stylu a pestrobarevných roláků, černé tříčtvrteční kabáty poházené na gauči i na zemi, celou jednu oprýskanou zeď zakrývá nějaký německý plakát k filmu Útěk (Ihre Chance war gleich Null!). Franz Ferdinand právě zpívají: „Vem mě pryč“.

Kolem karetního stolku postává hlouček mladíků, na něm jsou vyrovnány všechny láhve s alkoholem. Mladíci si po několika doušcích neustále dolévají, všichni až moc dobře vědí, jak málo toho zbude na ostatní. Protlačím se ke stolku a natáhnu ruku s plastovým kelímkem jako nějaký pouliční muzikant, dostanu pár ledových kostek a trochu vodky, nalévá mi ji nějaký hezounek v tričku s nápisem Space Invaders.

Smrtonosně vyhlížející láhev likéru ze zeleného jablka, kterou hostitel ironicky zakoupil, se nám brzo stane osudnou, pokud někdo neskočí pro další várku, a to se zdá nepravděpodobné, protože každý si myslí, že zrovna on kupoval pití posledně. Je to lednový večírek, všichni jsou ještě přecpaní a přeslazení z vánočních prázdnin, líní a zároveň podráždění. Večírek, kde lidé moc pijí a vedou duchaplné slovní půtky, kouří u otevřeného okna, i když je hostitel žádal, aby chodili kouřit ven. Už jsme spolu tisíckrát mluvili na tisíci podobných večírcích, už si nemáme co říct, kolektivně se nudíme, ale nechce se nám zpátky do lednové zimy, kosti nás ještě bolí ze schodů v metru.

Carmen si odvedl krásný hostitel – jsou zabraní do náruživého rozhovoru v rohu kuchyně, oba hrbí ramena, obličeje u sebe, tvoří tvar srdce. Dobrá. Uvažuju o tom, že něco sním, abych měla co dělat a nestála tu uprostřed místnosti a neusmívala se jako nový žáček ve školní jídelně. Ale skoro všechno je už pryč. Na dně obrovské plastové mísy leží pár posledních bramborových lupínků. Na konferenčním stolku se na podnose z lahůdkářství nějakého supermarketu vrší ovadlá mrkev a sukovitý celer, servírovaný s nechutně vyhlížejícím dresinkem, připomíná sperma. Podnos je netknutý, kolem se povalují rozsypané cigarety jako nějaký bonus. Impulzivně mě napadne: Co když teď skočím z divadelního balkonu? Co když olíznu bezdomovce, který vedle mě stojí v metru? Co když se tady posadím na zem a sama sním všechno, co nabízí ten podnos, včetně těch cigaret?

„Prosím tě, nejez nic, co se nachází v této oblasti,“ říká. Je to on (bum, bum, BUM!), ale já ještě nevím, že to je on (bum-bum-bum). Vím, že je to nějaký mladík, který se se mnou dá do řeči, nosí svou domýšlivost místo nějakého trička s nápisem, ale sluší mu líp. Je to ten týpek, který se tváří, že už přefiknul spoustu holek, že se mu líbí ženy, a že mi to nakonec pořádně udělá. Byla bych ráda, kdyby mi to někdo pořádně udělal! Můj milostný život se zatím točí kolem tří typů mužů: studentů věhlasných univerzit Břečťanové ligy, kteří si hrají na hrdiny Fitzgeraldových románů, uhlazených mladíčků z Wall Street, kteří mají v očích, v uších a ústech vepsaný znak dolaru, a ohleduplných chytráků, kteří si o sobě myslí tolik, že všechno pak vypadá jen jako nějaký vtip. Fitzgeralďáci mají sklony provádět v posteli jakési neúčinné porno, se spoustou rámusu a akrobacie a zanedbatelným výsledkem. Finančníci předstírají vášeň a pak zvadnou. A chytrolíni si počínají, jako by vytvářeli nějakou rockovou skladbu založenou na matematice: Tahle ruka zadrnká tady a tenhle prst nabízí pěkný basový rytmus… Mluvím jako nějaká coura, ne? Počkat, spočítám, kolik jsem jich… jedenáct. To není špatné. Vždycky jsem si myslela, že dvanáctka je solidní a rozumné číslo, kterým se má skončit.

„Vážně,“ pokračuje Dvanáctka. (Cha!) „Pryč od toho podnosu.

James má v ledničce ještě tři další potraviny. Můžu ti nabídnout olivu s hořčicí. Ale jen jednu olivu.“

Ale jen jednu olivu. Ta věta není moc vtipná, ale už v sobě má nějaký skrytý humor, který se projeví naplno až nostalgickým opakováním. Pomyslím si: Za rok se budeme při západu slunce procházet po Brooklynském mostě a jeden z nás zašeptá: „Ale jen jednu olivu,“ a oba se rozesmějeme. (Pak se zarazím. Hrozné. Kdyby věděl, že si už v duchu říkám za rok, utekl by a já bych ho k tomu musela povzbudit.)

Především se usměju, to přiznám, protože je nádherný. Tak rušivým způsobem nádherný, že od něj nemůžete odtrhnout oči, že prostě neodoláte a řeknete: „Ty víš, že jsi nádherný, že?“ A zase dál pokračujete v rozhovoru. Vsadím se, že ho kámoši nesnášejí: vypadá jako bohatý darebák z filmu pro puberťáky z osmdesátých let – ten, kdo nezapadá mezi ostatní, ten, kdo dostane šlehačkovým dortem do ksichtu, šlehačka mu steče na vyhrnutý límeček a všichni v cukrárně se chechtají.

Ale nechová se tak, to ne. Jmenuje se Nick. To se mi hrozně líbí. Dělá to z něj sympaťáka a normálního kluka, což taky je. Když se mi představí, řeknu: „No, to je správné jméno.“ Rozzáří se a vychrlí: „Nick, to je chlap, se kterým můžeš jít na pivo, chlap, kterému nevadí, když se mu pobliješ v autě. Nick!“

Pokračuje sérií hrozných slovních hříček. Pochytím tři čtvrtiny jeho citátů z filmů. Možná dvě třetiny. (Umiňuju si: vypůjčit si film Tutovka.) Naplní mi kalíšek, aniž ho o to musím požádat, dokonce někde vyslídí poslední kapku dobrého pití. Dělá si na mě nárok, zapíchl do mě praporek: Já tu byl první, ona je moje, moje. Je příjemné být dobytým územím po té mé nedávné sérii nervózních, uctivých postfeministických mužů. Má nádherný úsměv, takový kočičí. Mohl by si mě s ním otočit kolem prstu. Neptá se mě, co dělám, což je fajn, příjemná změna. (Jsem spisovatelka, už jsem to zmínila?) Mluví se mnou svým missourijským přízvukem, připomíná vlny na řece. Narodil se a vyrůstal nedaleko Hannibalu, kde v dětství žil Mark Twain a místo ho inspirovalo k napsání Toma Sawyera. Vypráví mi, že jako středoškolák pracoval na parníku, večeře a jazz pro turisty. A když se směju (rozmazlená, nevychovaná holka z New Yorku, která si nikdy netroufla do těch velkých těžkopádných centrálních států, těch Států, Kde Žije Spousta Dalších Lidí), informuje mě, že stará dobrá Missoura je kouzelné místo, nejkrásnější na světě, žádný stát jej nepředčí. Má uličnický pohled, dlouhé řasy. Dokážu si představit, jak asi vypadal, když byl ještě malý kluk.

Domů jedeme společně taxíkem, pouliční lampy vrhají rozmazané stíny a vůz uhání, jako by nás někdo honil. Je jedna v noci, když narazíme na jeden z newyorských mrtvých bodů dvanáct ulic od mého bytu, tak vyklouzneme z taxíku do venkovního chladu, do skvělého Co dál? A Nick mě doprovází domů, objímá mě kolem pasu, obličeje máme ztuhlé mrazem. Když zahneme za roh, vidíme, že do místní pekárny zrovna přivezli práškový cukr, sypou ho velkým trychtýřem ze sudu do sklepa, jako by to byl cement, a my nevidíme nic než stíny závozníků v bílém, sladkém mraku. Mrak se rozpíná ulicí a Nick mě táhne blíž a usmívá se tím svým úsměvem, bere do prstů pramen mých vlasů a jede po něm až na konec, pak dvakrát zatahá, jako by zvonil na zvonek. Řasy má pokryté bílým práškem, a než se ke mně nakloní, otře mi cukr ze rtů, aby mě mohl ochutnat.

NICK DUNNE

TOHO DNE

Otevřel jsem dokořán dveře svého baru, vklouzl do tmy a poprvé se toho dne zhluboka nadechl, nabral do nosu vůni cigaret a piva, kořeněnou ukápnutým bourbonem a starým popcornem. V baru byla jediná zákaznice, seděla sama ve vzdáleném koutě: starší žena jménem Sue, která sem dřív chodívala každý čtvrtek se svým manželem, ale ten před dvěma měsíci zemřel. Teď sem chodila každý čtvrtek sama, o hovor nestála, sedávala u piva nad křížovkou, zachovávala jakýsi rituál.

Moje sestra se už činila za barem, vlasy měla sčesané dozadu a upevněné sponkami do jakéhosi účesu vědátorské studentky a předloktí zčervenalá, jak namáčela pivní sklenice do horkých mydlinek a zase je z nich vytahovala. Go je štíhlá a má zvláštní obličej, čímž nechci říct, že nehezký. Chvilku to prostě trvá, než její rysy začnou dávat smysl: široká čelist, vyzáblý, krásný nos, velké tmavé oči. Kdyby šlo o dobový film, nějaký chlapík by si posunul klobouk, při pohledu na ni by hvízdl a řekl: „Páni, to je ale kus!“ Tvář královny bláznivých komedií třicátých let se nedá přirovnat k rošťáckým princeznám doby dnešní, ale po letech, která jsme prožili společně, vím, že se moje sestra mužům hodně líbí, což mě staví do zvláštní role bratra, který je na ni pyšný a zároveň ostražitý.

„Vyrábějí ještě tupimento sekanou?“ řekla mi místo pozdravu, ani nevzhlédla, jen věděla, že to jsem já, a mně se ulevilo jako vždycky, když jsem ji viděl: všechno nemusí být skvělé, ale bude to dobré.

Moje dvojče, Go. Tohle jsem si říkal už tolikrát, že se to pro mě stalo uklidňující mantrou místo skutečných slov: Mojedvojčego. Narodili jsme se v sedmdesátých letech, v době, kdy se dvojčata rodila vzácně, trochu magicky: bratranci a sestřenice jednorožce, sourozenci skřítků. Občas mezi námi dokonce funguje i telepatie. Go je opravdu jediný člověk na celém světě, se kterým úplně souzním. Cítím, že jí nemusím vysvětlovat, co dělám. Neobjasňuju, nepochybuju, nedělám si starosti. Neříkám jí všechno, to už ne, ale říkám jí mnohem víc než komukoli jinému. Říkám jí toho co nejvíc. Strávili jsme devět měsíců zády k sobě, kryli jeden druhého. Nikdy mi nevadilo, že je holka, což bylo zvláštní pro tak ostýchavé děcko. Co ještě říct? Byla prostě vždycky bezva.

„Pimento sekaná, to je něco jako lančmít, ne? Myslím, že jo.“

„Měli bychom si ji koupit,“ řekla. Podívala se na mě se zvednutým obočím. „To mě zajímá.“

Bez zeptání mi natočila pivo PBR do ne moc čistého půllitru. Když si všimla, že zkoumám jeho okraj, zvedla půllitr a olízla šmouhu, takže tam zůstalo trochu slin. Postavila sklenici přímo přede mě. „Už je to lepší, můj princi?“

Go pevně věří, že jsem od rodičů dostal to nejlepší, že jsem já byl ten chlapeček, kterého si plánovali, to jediné dítě, které si mohli dovolit, a že ona proklouzla do tohoto světa, protože se mě držela za kotník, jako nevítaná a cizí. (Pro mého tátu obzvlášť nevítaná a cizí.) Je přesvědčená, že byla celé dětství odkázaná sama na sebe, žalostné stvoření v obnošeném oblečení, které nic nesmělo, nedostávalo žádné peníze a všichni ho jen litovali. Tahle představa může být svým způsobem pravdivá, já si ji hrozně nerad připouštím.

„Ano, ty moje mrzká nevolnice,“ řekl jsem a doprovodil svá slova královsky milostivým gestem.

Sedl jsem si k pivu. Potřeboval jsem sedět a dát si tak dvě tři. Nervy jsem měl od rána pořád napjaté.

„Co je s tebou?“ zeptala se. „Vypadáš dost vynervovaně.“ Cákla po mně, spíš vodu než mydlinky. Klimatizace se spustila a čechrala nám vlasy na temeni hlavy. Trávili jsme v Baru víc času, než bylo nutné. Stal se nám dětskou klubovnou, kterou jsme tenkrát neměli. Loni jsme se jednou večer zmazali a šli jsme doma do sklepa, otvírali jsme tam krabice, ve kterých máma uchovávala staré věci, to byla ještě naživu, i když už hodně špatná, a my se potřebovali nějak utěšit, vytahovali jsme staré hračky a hry a jásali nad nimi a pili přitom pivo z plechovky. Vánoce v srpnu. Když máma zemřela, Go se nastěhovala do našeho starého domu a postupně jsme ty hračky kousek po kousku stěhovali do Baru: panenka ze série Strawberry Shortcake, nyní už bez vůně, se jednoho dne objevila na barové stoličce (můj dárek pro Go). Maličký model autíčka, bez jednoho kola, stál na poličce v rohu (dostal jsem ho od Go).

Uvažovali jsme o tom, že v baru zavedeme stolní hry, i když většina našich hostů už byla moc stará a asi by se nedojímali nad naší stolní hrou z dětství, nad Hladovými hrochy, kteří polykali kuličky, nebo nad jinou, která spočívala v tom, že jste do malinkých plastových autíček usazovali malinké plastové mámy a táty a jejich mimina. Už si ani nevzpomínám na pravidla té hry. (Jen že s ní tenkrát slavně vyrukovala firma Hasbro.)

Go mi natočila další pivo, sobě taky. Levé víčko měla trochu pokleslé. Bylo přesně dvanáct, poledne, a já si říkal, odkdy už dneska pije. Měla za sebou takovou dekádu plnou kotrmelců. Moje hloubavá sestra, které to výborně pálilo a měla neklidného ducha, nechala koncem devadesátých let školy a odstěhovala se na Manhattan. Pracovala přes internet, byla úplně fenomenální – dva roky vydělávala nehorázné peníze, než se v roce 2000 s podobnými kšefty roztrhl pytel a převálcovalo ji to. Go se nevzrušovala, bylo jí teprve přes dvacet, byla v pohodě. Dodělala si školu a vstoupila do světa investičního bankovnictví. Působila jako takový střední kádr, žádná hvězda, ale ani žádná nula, jenže přišla o práci – dost rychle – roku 2008, kdy nastal finanční kolaps. Ani jsem nevěděl, že z New Yorku odjela, dokud mi nezavolala od mámy: vzdávám to. Přemlouval jsem ji, hučel jsem do ní, aby se vrátila, ale na druhém konci drátu panovalo jen naštvané mlčení. Když jsem zavěsil, vydal jsem se plný obav na trnitou pouť do jejího bytu v Bowery. Na požárním schodišti jsem uviděl vyhozený její milovaný fíkus, kterého pojmenovala Gary, byl celý zežloutlý a uschlý, a já věděl, že se Go už nikdy nevrátí.

Zdálo se, že se v Baru zase našla. Zvládala účetnictví i práci za výčepem. Tu a tam něco čmajzla z kasičky na spropitné, ale zase pracovala víc než já. Nikdy jsme se nebavili o tom, jak jsme žili předtím. Byli jsme odepsaní, měli jsme za sebou kariéru a vyhazov a byli jsme s tím podivně spokojeni.

„Tak co?“ řekla Go. Byl to její obvyklý začátek rozhovoru.

„Ale.“

„Ále co? Ále blbý? Vypadáš zdrchaně.“

Souhlasně jsem pokrčil rameny, zkoumavě se na mě podívala.

„Amy?“ zeptala se. Byla to jednoduchá otázka. Znovu jsem trhl rameny – tím jsem to potvrdil, takové co naděláš?

Go se na mě pobaveně podívala, opřela se lokty o bar, bradu v dlaních, nachystaná nějak břitce zhodnotit mé manželství. Go, tým odborníků v jedné osobě. „A co je s ní?“

„Špatný den. Prostě jen den blbec.“

„Nedělej si z ní těžkou hlavu.“ Go si zapálila cigaretu. Kouřila přesně jednu denně. „Ženský jsou blázni.“ Go se neřadila do obecné kategorie žen, to slovo používala s opovržením.

Odfoukl jsem kouř z cigarety směrem k ní. „Máme dnes výročí. Pět let.“

„Páni!“ Moje sestra zaklonila hlavu. Byla nám za družičku, celá ve fialové – „ta nádherná dáma s havraními vlasy, celá v ametystové“ – vyjádřila se o ní tenkrát Amyina matka – ale Go si žádná výročí nepamatovala. „Ježíši. Sakra. Ty vole, to to letí.“ Vyfoukla směrem ke mně další obláček kouře, snad aby mě poškádlila, že neuniknu rakovině. „To zas nachystá takovou tu svou, ech, jak tomu říkáš, ne vybírání popelnic -“

„Honba za pokladem,“ řekl jsem.

Moje manželka milovala hry, hlavně takové, u nichž se muselo přemýšlet, ale taky jen takové pro pobavení, a při každém našem výročí svatby připravila velice pracnou honbu za pokladem, kdy mě jedna stopa vedla k další, až jsem se dobral konce, kde mě čekal nějaký dárek. Podobnou hru vždycky o výročí svatby přichystal její otec pro matku, a myslím, že chápu tu roli pohlaví, že chápu, co mi tím chce naznačit. Jenže já nevyrůstal v Amyině rodině, měl jsem svou, a pokud se pamatuju, posledním dárkem, který můj táta mámě dal, byla žehlička, stála nezabalená na kredenci v kuchyni.

„Vsadíme se, jak moc se na tebe naštve letos?“ zeptala se Go a usmívala se přes okraj půllitru.

Ta Amyina hra měla jeden háček: nikdy jsem nerozluštil nápovědu. Při našem prvním výročí, ještě v New Yorku, jsem vyluštil dvě ze sedmi. To byl můj nejúspěšnější rok. Na prvním lístečku bylo napsáno:

Tuto skrýš možná otvor ve zdi odhalí,

loňský podzim v úterý jsme se tam krásně líbali.

Soutěžili jste někdy v dětství v psaní slov? Vzpomínáte na ten okamžik, kdy jste měli před očima bílo, jakmile vám nadiktovali slovo a vy jste pátrali v mozku, jestli ho dokážete napsat? Bylo to jako sněhová vánice, ten prázdný úlek.

„Irský bar na ne tak irském místě,“ napověděla Amy.

S nepatrným úšklebkem a náznakem pokrčení ramen jsem se začal rozhlížet po obýváku, jako bych tam mohl najít odpověď.

„Zabloudili jsme v dešti,“ naléhá žadonivě a zároveň se jí do hlasu vkrádá podrážděnost.

Teď už jsem pokrčil rameny doopravdy.

„Jmenovalo se to tam U McManna, Nicku. Vzpomeň si, zabloudili jsme v čínské čtvrti a pršelo, my jsme se snažili najít tu restauraci, kde se prodávají čínské plněné knedlíčky, mělo to být někde nedaleko Konfuciovy sochy, ale nakonec se ukázalo, že tam jsou dvě jeho sochy, a nakonec jsme celí promočení zapadli do jakéhosi irského baru, dali jsme si tam pár skleniček whisky, tys mě popadl a líbal jsi mě a bylo to“

„Správně! Měla jsi dát do nápovědy Konfucia a já bych na to přišel.“

„Nešlo o tu sochu. Šlo mi o to místo. O tu chvíli. Prostě jsem si myslela, že byla taková jedinečná.“ Poslední slova vyslovila dětinsky zpěvavě, kdysi se mi to na ní líbilo.

„Byla jedinečná.“ Přitáhl jsem ji k sobě a políbil. „Tohle byla moje speciální rekonstrukce při příležitosti výročí svatby. Pojďme tam a zopakujeme si to.“

U McManna nám barman, vousatý mladík podobný medvědovi, nalil každému whisky a vyrukoval s dalším lístečkem s nápovědou.

Když je mi nanic a cítím smutek,

mám jen jediné místo, kam bych utek.

Ukázalo se, že tím jediným místem je pro Amy socha Alenky v říši divů, která se nacházela v Central Parku a o které mi Amy říkala, věděla, že mi říkala mockrát, že jí ta socha v dětství často zlepšila náladu. Nepamatuju si ani na jeden náš rozhovor na toto téma. Čestné slovo, prostě si to nepamatuju. Asi se nedovedu soustředit a moje manželka mi vždycky připadala trochu oslňující, v pravém smyslu toho slova, hlavně když jsem se na ni díval v jasném světle. Mně stačilo, že jsem jí byl nablízku a ona něco mluvila, nezáleželo vždycky na tom, co říká. Mělo mi na tom záležet, ale nezáleželo.

Když jsme si na sklonku toho dne nakonec předali dárky takové ty tradiční papírové dárky, co se dávají při prvním výročí svatby – Amy už se mnou nemluvila.

„Miluju tě, Amy. Ty víš, že tě miluju,“ řekl jsem a proplétal jsem se za ní kolem hloučků uchvácených turistů, kteří stáli uprostřed cestiček s ústy nadšením dokořán. Amy byla o pár kroků přede mnou, proplouvala davem lidí v Central Parku, vyhýbala se běžcům s laserovýma očima a bruslařům s nohama jako nůžky, klečícím rodičům a batolatům opilecky se ženoucím na nejistých nohou, rty měla pevně stisknuté a spěchala nikam. Já se ji snažil dohonit a popadnout ji za ruku. Nakonec se zastavila, podívala se na mě s výrazem, který svědčil o tom, že ji moje vysvětlování nijak nedojímá, a který zchladil mé podráždění: „Amy, já nechápu, proč ti musím svou lásku dokazovat tím, že si budu přesně pamatovat, co děláš a jak to děláš. Když si to nepamatuju, neznamená to přece, že s tebou nejsem hrozně rád!“

Opodál nějaký klaun nafukoval balonek ve tvaru zvířátka, nějaký muž koupil růži, nějaké dítě lízalo zmrzlinu v kornoutku a zrodila se tradice, na kterou už nikdy nezapomenu: Amy, která vždycky všechno přehání, jde do extrému, a já nikdy, protože mi to nestojí za tu námahu. Všechno nejlepší k našemu výročí, idiote.

„Řekla bych, že – po pěti letech – už může být pořádně otrávená,“ pokračovala Go. „Tak jen doufám, žes jí dal nějaký fakt pěkný dárek.“

„Podle toho, co se patří.“

„Co se vlastně dává při pátém výročí? Z čeho má dárek být? Z papíru?“

„Dárky z papíru se mají dávat při prvním výročí,“ poučil jsem ji. Tenkrát mi Amy po nečekaně složité honbě za pokladem darovala elegantní dopisní soupravu s mými iniciálami v záhlaví a z tak smetanově žlutého papíru, až jsem se bál, že mi ta smetana ulpí na prstech. Já zase své manželce věnoval jasně červeného papírového draka, koupil jsem ho v laciném krámku a vzbuzoval ve mně představu pikniků v parku a teplé vůně léta. Ani jí, ani mně se dárek nelíbil, víc by se nám líbilo to, co dostal ten druhý. „Má to teda být stříbro?“ hádala Go. „Bronz? Něco ze dřeva? Tak mi pomoz!“

„Dřevo,“ řekl jsem. „Žádný romantický dárek ze dřeva neexistuje.“

Na opačném konci barového pultu složila Sue pečlivě noviny, položila je na pult i s pětidolarovou bankovkou, postavila na něj i svůj dopitý půllitr a odcházela. Všichni tři jsme se beze slova usmáli.

„Už to mám,“ prohlásila Go. „Běž domů, pořádně jí to udělej a pak ji třískni přes obličej penisem a zařvi: ,Tady máš dárek ze dřeva, ty děvko!“

Rozesmáli jsme se. Pak jsme se oba zároveň začervenali. Byl to takový oplzlý vtip, ne moc obvyklý od sestry, ale Go po mně takovými s oblibou občas hodila jako granátem. Z toho důvodu se o nás na střední škole tu a tam šeptalo, že spolu tajně šoustáme. Dvojčesmilstvo. Byli jsme si hodně blízcí: vtipy, kterým jsme rozuměli jen my dva, důvěrné špitání. Jsem si naprosto jistý, že to nemusím říkat, ale vy nejste Go a mohli byste si to vykládat špatně, takže to přece jen řeknu: moje sestra a já jsme spolu nikdy nic neměli a nikdy jsme na to ani nepomysleli. Prostě jsme se měli rádi.

Go zrovna pantomimicky předváděla, jak třískám manželku svým ptákem.

Ne, Amy a Go se nikdy nespřátelily. Obě si příliš hájily své území. Go byla zvyklá, že v mém životě mezi dívkami zaujímala první místo, Amy byla zvyklá, že tohle místo zaujímala v životě každého. Na to, že bydlely ve stejném městě – dokonce dvakrát: nejdřív v New Yorku a teď tady – se skoro neznaly. Pendlovaly mým životem jako dobře načasované divadelní herečky, jedna vycházela ze dveří, právě když druhá vcházela, a při těch vzácných příležitostech, když se obě náhodou ocitly ve stejné místnosti, se zdálo, že je ta situace docela pobavila.

Než jsme spolu s Amy začali vážně chodit, pak se zasnoubili a vzali se, zachytil jsem tu a tam nějakou Goinu myšlenku z náhodně pronesené věty. Je to zvláštní, nějak se v ní nevyznám, nevím, co je vlastně zač. A: Zdá se mi, že když jsi s ní, nejsi to úplně ty. A: Je rozdíl, jestli někoho opravdu miluješ, nebo jestli miluješ jen představu, kterou o něm máš. A nakonec: Důležitá věc je, jestli jsi s ní šťastný.

Už je to dávno, co jsem byl s Amy opravdu šťastný.

Amy se taky vytasila s postřehy o Go: Ona je hodně… missourijská, že? A: Člověk musí mít tu správnou náladu, aby s ní mohl být. A: Chce tě mít tak trochu moc pro sebe, ale asi nikoho jiného nemá.

Doufal jsem, že až budeme všichni pohromadě v Missouri, obě dvě to přejde – hrany se obrousí a najdeme společnou řeč. Nestalo se tak. S Go byla větší legrace, takže to byla nerovná bitva. Amy byla chytrá, tvrdá a sarkastická. Dovedla mě naštvat, vytočit, pořádně si rýpnout, ale Go mě vždycky uměla rozesmát. Je nebezpečné smát se vlastní ženě.

„Go, máme myslím dohodu, že už o mých genitáliích nebudeš mluvit,“ řekl jsem. „Že v rámci našeho sourozeneckého vztahu žádné genitálie nemám.“

Zazvonil telefon. Go se napila piva a pak zvedla sluchátko, obrátila oči v sloup a usmála se. „Ano, je tady, moment, prosím!“ Pohybem rtů mi naznačila: „Carl.“

Carl Pelley bydlel naproti nám přes ulici. Byl už tři roky v důchodu. Dva roky rozvedený. Nastěhoval se do naší čtvrti krátce po nás. Předtím pracoval jako obchodní cestující – prodával potřeby na dětské oslavy – a já z něj měl dojem, že po čtyřiceti letech kočovného života po motelech se doma necítí tak úplně doma. Skoro každý den zašel k nám do baru s páchnoucí levnou taškou a stěžoval si na nedostatek peněz, dokud nedostal první pivo zdarma. (To byla další věc, kterou jsem o něm z jeho návštěv Baru zjistil – že sice funguje, ale je silný alkoholik.) S velkorysou ochotou přijímal to, čeho jsme se „chtěli zbavit“, a dělal to opravdu poctivě: celý měsíc vydržel pít pivo z roku 1992, které jsme objevili v zaprášených lahvích ve sklepě. Když musel kvůli kocovině zůstat doma, vždycky si našel nějakou záminku, aby mohl aspoň zavolat: Dnes máte hrozně nacpanou schránku, Nicky, možná vám přišel nějaký balíček. Nebo: Asi bude pršet, měli byste si zavřít okna. Pokaždé šlo o nějakou blbost, kterou si vymyslel. Potřeboval jen slyšet cinkot sklenic a zurčení nalévaného nápoje.

Vzal jsem sluchátko a zachrastil v jeho blízkosti sklenicí s ledem, aby si Carl mohl představovat svůj gin.

„Ahoj, Nicky,“ ozval se jeho slabý hlas. „Nezlobte se, že obtěžuju, jen jsem si říkal, že byste to měl vědět… dveře vašeho domu jsou dokořán a ta vaše kočka je venku. To asi nemá být, že?“

Cosi jsem neartikulovaně zabručel.

„Šel bych se tam podívat, co se děje, ale je mi dnes nějak mizerně,“ pokračoval Carl ztěžka.

„Nedělejte si starosti,“ řekl jsem. „Stejně už musím domů.“

Do naší čtvrti je to patnáct minut jízdy po River Road. Občas se trochu zachvěju, když sem vjedu a vidím ty domy zející prázdnotou, bez světel – domy, v nichž ještě nikdo nebydlel, nebo ty, které už obyvatele měly a zažily jejich nedobrovolné vystěhování, domy vítězoslavně pusté a prázdné, bez lidí.

Když jsme se sem s Amy nastěhovali, hned se k nám nahrnuli naši nepočetní sousedé: osamělá matka tří dětí, žena středních let, nabídla hrnec dušeného masa se zeleninou, mladý otec trojčat přinesl karton se šesti plechovkami piva (manželka zůstala doma s trojčaty), dorazil i starší manželský pár, který bydlel o pár domů dál, a samozřejmě Carl z domu naproti. Seděli jsme vzadu na dřevěné lávce a koukali na řeku a oni všichni posmutněle mluvili o hypotékách a nulovém úroku a nulových výhodách a pak všichni poznamenali, že my aspoň máme přístup k řece a taky jediní z nich nemáme děti. „Vy jste jen sami dva? V tak velkém domě?“ podivila se osamělá matka a rozdělovala porce míchaných vajec.

„Sami dva,“ potvrdil jsem s úsměvem a pochvalně jsem přikývl, když jsem si nabral do pusy lžíci vajec.

„Abyste se tu necítili osamělí.“

V tomto bodě měla pravdu.

Za čtyři měsíce pak paní „v tak velkém domě?“ prohrála svůj boj s hypotékou a zmizela v temnotách i se svými třemi dětmi. Její dům zůstal prázdný. Na okně obýváku zůstala přilepená dětská kresba motýla, jeho kdysi zářivé barvy sluncem zhnědly. Nedávno jsem jel večer kolem a uviděl jsem za sklem vousatého, zanedbaně vyhlížejícího muže, hleděl přes obrázek do ulice a vypadal v té tmě jako nějaká smutná ryba v akváriu. Když si všiml, že se na něj dívám, rychle odstoupil od okna a zmizel v hlubinách domu. Následujícího dne jsem mu nechal na schodu přede dveřmi papírovou tašku plnou sendvičů; celý týden zůstala netknutá a slunce na ni pražilo, sendviče se kazily a promastily papír, až jsem nakonec tašku zase sebral a vyhodil.

Ticho. V této čtvrti vždycky panovalo znepokojivé ticho. Když jsem se blížil k našemu domu a uvědomoval jsem si zvuk motoru auta, už zdálky jsem viděl, že kocour sedí na schodech. Pořád na schodech, celých dvacet minut poté, co Carl volal. To bylo divné. Amy toho kocoura milovala, měl ustřižené drápy, nikdy nesměl ven, v žádném případě, protože Bleecker byl sice roztomilý, ale mimořádně hloupý, a i když měl někde v tlustém huňatém těle nastřelený čip, Amy věděla, že by ho už nikdy neuviděla, kdyby se dostal z domu. Kocour by se dokolébal rovnou k Mississippi – ťap, ťap, žbluňk – a odplul až do Mexického zálivu, přímo do tlamy nějakého hladového žraloka.

Ale ukázalo se, že kocour nemá ani tolik důvtipu, aby sešel po schodech. Seděl těsně nad nimi přede dveřmi, vypasený, ale hrdý strážce – soukromý hlídač. Když jsem zastavil u cestičky k domu, vyšel na zápraží i Carl a já cítil, že mě oba – on i kocour sledují, jak jsem vystoupil z auta a jdu ke dveřím po cestičce lemované kopci červených pivoněk, naducaných a svěžích a svádějících k tomu, aby je člověk orval.

Už jsem se chystal zaujmout pozici k odchytu kocoura, když jsem uviděl, že dveře do domu jsou otevřené. Carl mi to sice řekl už do telefonu, ale spatřit to na vlastní oči bylo něco jiného. Dveře nebyly jen pootevřené, takovým tím způsobem „šla jsem vynést odpadky, hned jsem zpátky“. Byly dokořán a ten pohled věstil něco neblahého.

Carl zevloval na protější straně, čekal, co udělám, a já cítil, že hraju roli Znepokojeného manžela, jako v nějaké hrozné divadelní hře. Zastavil jsem se na prostředním schodu a zamračil jsem se, pak jsem vyrazil a bral schody po dvou, přitom jsem volal manželčino jméno.

Ticho.

„Amy, jsi doma?“

Vyběhl jsem rovnou nahoru. Amy nikde. Stálo tam žehlicí prkno, žehlička byla ještě zapnutá, na prkně nachystané nějaké šaty na vyžehlení.

„Amy!“

Běžel jsem zase dolů a viděl jsem, že Carl pořád stojí ve dveřích, ruce v bok a sleduje, co se děje. Vběhl jsem do obýváku a prudce jsem se zastavil. Na koberci střepy skla, konferenční stolek vzhůru nohama. Odkládací stolečky také převržené, knihy se rozletěly po podlaze a připomínaly nějaký karetní trik.

I ten těžký starožitný otoman byl převrácený, jeho čtyři krátké nožky trčely vzhůru jako nějakému mrtvému zvířeti. A uprostřed toho nepořádku se válely hodně ostré nůžky.

„Amy!“

Začal jsem pobíhat po domě, hulákal jsem její jméno. Proběhl jsem kuchyní, kde se pálila čajová konvice, seběhl do suterénu a nahlédl do prázdného pokoje pro hosty a pak vyběhl zadními dveřmi do zahrady. Supěl jsem k naší dřevěné lávce vedoucí do řeky. Nakoukl jsem přes okraj dolů, jestli Amy není v našem člunu, jednou jsem ji takhle našel, ležela v uvázané loďce, houpala se na vodě, obličej nastavený slunci, oči zavřené, a když jsem shlédl dolů na pableskující hladinu řeky, která mě oslňovala, na Amyin krásný klidný obličej, otevřela najednou své modré oči a nic mi neřekla, já jí taky nic neřekl a odešel jsem sám domů.

„Amy!“

Nebyla na řece, nebyla v domě. Amy tam nebyla.

Amy zmizela.

AMY ELLIOTTOVÁ

18. ZÁŘÍ 2005

DENÍKOVÝ ZÁZNAM

Takže, tedy, nuže. Hádejte, kdo se vrátil? Nick Dunne, ten kluk z brooklynského večírku, který mě líbal v oblaku cukru a pak zmizel jako kouzlem. Osm měsíců, dva týdny, dva dny ani slovo, a pak se objeví, jako by to všechno bylo takhle naplánované. Ukázalo se, že ztratil mé telefonní číslo. Měl tenkrát vybitý mobil, tak si ho napsal na kousek papírku. Ten si strčil do kapsy džínsů, které pak vypral a zjistil, že z papírku zbyl rozmočený chuchvalec. Snažil se číslo rozluštit, ale přečetl už jen 3 a 8. (Jak řekl.)

Pak byl zavalen prací a najednou už bylo trapně pozdě na to, aby se mě snažil najít. (Jak řekl.)

Samozřejmě že jsem byla naštvaná. Byla jsem naštvaná už dávno předtím. Ale teď nejsem. Dovolte, abych vám to vylíčila. (Řekla.) Dneska. Nárazový zářijový vítr. Jdu po Sedmé avenue, přemýšlím, co bych si tak dala k obědu, koukám po nabídce okolních bufetů a obchůdků – nekonečné plastové bedny se žlutými a cukrovými a červenými melouny rozloženými na ledě jako hit dnešního dne – a cítím, že se ke mně někdo přitočil a jde vedle mě, koutkem oka si toho dotěru prohlédnu a uvědomím si, kdo to je. Byl to on. Ten kluk ze zápisu „seznámila jsem se s klukem!“

Nezvolnila jsem krok, jen jsem se k němu otočila a řekla:

a) „Známe se?“ (manipulativně, vyzývavě)

b) „Jé, to jsem ráda, že tě vidím!“ (dychtivě, celá naměkko)

c) „Jdi do prdele.“ (agresivně, nenávistně)

d) „No, to sis ale dal na čas, Nicku, že?“ (bezstarostně, hravě, v pohodě)

Odpověď: D

A teď jsme spolu. Spolu, spolu. Tak snadné to bylo.

To načasování je zajímavé. Příhodné, dalo by se říct. (A já to říkám.) Zrovna včera večer moji rodiče křtili svou novou knihu. Úžasná Amy a její velký den. Jo, jasně, Rand a Marybeth nedokázali odolat. Dali jmenovkyni své dcery to, co nedokázali dát své dceři: manžela! Ano, ve dvacátém díle se Úžasná Amy vdává! Jéééééé. Nikoho to nezajímá. Nikdo nechtěl, aby byla Úžasná Amy dospělá, já už vůbec ne. Ať zůstane v podkolenkách a s mašličkami ve vlasech, a mě nechte, ať dospěju, nezatížená svým literárním druhým já, svou papírovou lepší polovičkou, tou, kterou jsem se měla stát.

Ale Amy je živobytí rodiny Elliottových, slouží nám dobře, takže bych asi neměla litovat, že je tak dokonalá. Bere si samozřejmě svého starého dobrého Schopného Andyho. A budou žít jako moji rodiče: šťastně, přešťastně.

Přesto je znepokojivé, v jak malém nákladu kniha vyšla. V osmdesátých letech činil náklad prvního vydání nového dílu sto tisíc výtisků. Teď deset tisíc. Křest knihy byl tím pádem dost neslavný. Trochu mimo. Jak pořádat oslavu pro fiktivní postavu, která začala svůj život coby přemoudřelá malá holka, a teď je z ní třicetiletá nastávající nevěsta, která pořád mluví jako malé dítě? („Páni,“ pomyslela si Amy, „ten můj drahý snoubenec je hrozný škarohlíd, když není po jeho…“ To je doslovný citát. Celá knížka ve mně budí chuť praštit Amy přímo do té její stupidní, neposkvrněné vagíny.) Je to nostalgická záležitost, určená pro ženy, které s Úžasnou Amy vyrůstaly, ale nevím, kdo by něco takového skutečně chtěl číst. Já ji samozřejmě četla. Dala jsem jí své požehnání – mnohokrát. Rand a Marybeth se báli, že bych mohla Amyinu svatbu považovat za nějaký kritický výpad proti tomu, že jsem pořád svobodná. („Osobně si myslím, že by se ženy měly vdávat až po pětatřicítce,“ prohlásila moje máma, která si tátu brala ve svých třiadvaceti.)

Moji rodiče se pořád obávali, že budu Amy brát moc osobně pořád mě přesvědčovali, abych se s ní příliš neztotožňovala. A přesto mi nikdy neuniklo, že když jsem něco zpackala, Amy to hned udělala správně. Když jsem ve dvanácti konečně praštila s hraním na housle, Amy se hned v dalším díle projevila jako hudební génius. („Páni, hrát na housle je sice dřina, ale jen dřinou se člověk zlepšuje!“) Když jsem se v šestnácti vykašlala na tenisový turnaj a jela jsem místo toho radši s kamarády na víkend na pláž, Amy dala přednost tenisu. („Páni, vím, že s přáteli je větší zábava, ale kdybych na ten turnaj nejela, zradila bych sebe i všechny ostatní hráče.“) Vždycky jsem nad tím zuřila, ale když jsem pak nastoupila na Harvard (a Amy si správně vybrala univerzitu, kterou studovali mí rodiče), dospěla jsem k závěru, že jsem směšná, když se tím užírám. To, že moji rodiče, dva dětští psychologové, zvolili tuto konkrétní veřejnou formu pasivní agresivity vůči svému vlastnímu dítěti, bylo nejenom hnusné, ale zároveň hloupé a ujeté a jaksi legrační. Tak prosím.

Večírek byl stejně schizofrenický jako samotná kniha – konal se v Bluenightu u Union Square, v jednom z těch zšeřelých salonů s ušáky a zrcadly ve stylu art deco, kde se máte cítit „hrozně mladistvě“. Skleničky martini cinkají na podnosu, číšníci se strnulým šklebem úsměvu je roznášejí na zdvižené ruce. Lační novináři s vědoucími úsměvy a plochýma nohama urvou několik drinků zdarma, než odtáhnou někam jinam.

Moji rodiče ruku v ruce obcházejí hosty – jejich příběh lásky je v pokračováních Úžasné Amy také zvěčněn: manželský pár, který se po čtvrt století věnuje společné práci. Spřízněné duše, blíženci. Oni si takhle opravdu říkají a má to logiku, protože já věřím, že takoví jsou. Můžu se za to zaručit, mám je za ta léta, kdy jsem s nimi žila jako osamělý jedináček, dobře přečtené. Nikdy se nehádají, nemají mezi sebou žádné vyhrocené konflikty, proplouvají životem jako dvě hladké medúzy – instinktivně se rozpínají a smršťují, přelévají se do prostoru toho druhého a zase se vracejí do svého. Vypadá to jednoduše. V jejich podání takové spříznění duší vypadá jednoduše. Říká se, že to děti z rozvrácených rodin mají těžké, ale děti ze vzorných manželství jsou nuceny řešit ještě složitější problémy.

A já pochopitelně musela sedět na sametovém taburetku v koutě, stranou toho největšího ruchu, abych mohla poskytovat rozhovory smutné hrstce jakýchsi začátečníků, kteří dostali od svých šéfredaktorů za úkol „urvat nějaký citát“.

Jaký je to pocit, když vidíte, že se Amy nakonec vdala za Andyho? Vy přece ještě nejste vdaná, že?

Otázka, kterou vám položí:

a) nesmělý chlapeček s vykulenýma očima, který si dělá poznámky do bloku položeného na brašně přes rameno

b) vyšňořená slečinka s hladce ulízanými vlasy a odpornými střevíčky na jehlových podpatcích

c) dychtivá a potetovaná mladá rockerka, která se podle všeho zajímá o Amy mnohem víc, než by člověk od takové pokérované mladé holky čekal

d) všichni výše uvedení

Správná odpověď: D

Já: „Samozřejmě jsem hrozně zvědavá, jak to s Amy a Andym bude pokračovat. Přeju jim jen to nejlepší! Ha ha.“

A na další otázky většinou odpovídám takto, nehledě na pořadí:

„Pro některé části příběhu jsem posloužila jako předloha, ale jiné jsou zase pouhá fikce.“

„Momentálně jsem šťastně nezadaná, v mém životě se žádný Schopný Andy nevyskytuje!“

„Ne, nemyslím si, že Amy přehnaně zjednodušuje dynamický vztah mezi mužem a ženou!“

„No, neřekla bych, že je seriál o Amy zasazen do určité doby. Myslím, že jde o klasický příběh.“

„Ano, jsem svobodná. Žádný Schopný Andy se momentálně v mém životě nevyskytuje.“

„Proč je Amy úžasná a Andy pouze schopný? Copak neznáte spoustu soběstačných a skvělých ženských, které si vzaly nijak nezajímavé chlapy, jen takové obyčejné, co akorát chodí do práce? Ne, to si nepište, to byl jen takový vtip.“

„Ano, jsem svobodná.“

„Ano, moji rodiče jsou dvě naprosto spřízněné duše.“

„Ano, moc bych si přála mít jednou taky takový vztah.“

„Jo, svobodná, ty hajzle.“

Pořád dokola stejné otázky, já se snažím předstírat, jak jsou duchaplné. A tazatelé se snaží předstírat totéž. Bar je chválabohu v provozu.

Pak se se mnou už nikdo bavit nechce – najednou! – a slečna z PR předstírá, že je to dobře: A teď se už můžete věnovat své společnosti! Vklouznu zase do té (malé) skupinky, které vévodí mí rodiče v roli dokonalých hostitelů, tváře mají rozpálené Rand cení zuby v úsměvu prehistorické mořské příšery, Marybeth rozradostněně potřásá hlavičkou jako mladá dívenka, oba se drží za ruce, prsty propletené, všechno, co říká ten druhý, připadá prvnímu nesmírně zábavné, výborně se baví, jsou sebou nadšení a já myslím jen na to, že jsem tak příšerně sama!

Jdu domů a chvíli brečím. Je mi skoro dvaatřicet. Není to moc, aspoň v New Yorku se to tak nebere, ale je fakt, že od té doby, co jsem měla opravdu někoho ráda, uplynuly už celé roky. Tak jaká je asi pravděpodobnost, že potkám někoho, koho budu milovat, tím spíš milovat tak, abych si ho chtěla vzít? Už mě unavuje, že nevím, s kým budu, nebo jestli vůbec s někým budu.

Mám spoustu kamarádek, které už jsou vdané – i když jen pár z nich šťastně, ale zkrátka hodně jich je vdaných. Ta hrstka šťastných jsou jako moji rodiče: nedovedou pochopit, že jsem ještě svobodná. Taková chytrá, hezká a sympatická holka jako já, holka s tolika zájmy a nadšením pro spoustu věcí, navíc má skvělou práci a milující rodiče. A nebojme se to říct: i peníze. Kamarádky vraští obočí a předstírají, že přemýšlejí, s kým by mě tak mohly dát dohromady, ale všechny víme, že nikdo takový nezbyl, nezbyl nikdo dobrý, a já vím, že si všechny v skrytu myslí, že jsem nějaká vadná, že se mnou něco není v pořádku; nedokážu být spokojená a zároveň učinit spokojeným toho druhého.

Kamarádky, které nejsou se svými manžely jedno tělo, jedna duše – ty, které se takzvaně usadily, mou situaci nechápou ještě víc: Přece není tak těžké najít někoho, koho bych si mohla vzít, říkají. Žádný vztah není dokonalý, prohlašují – právě ty, které považují sex za manželskou povinnost, tráví se svým partnerem plytké večery, musejí vzít zavděk vysedáváním u televize, věří, že manželská kapitulace – ano, miláčku, dobře, miláčku – je projevem dokonalého souladu. Dělá, co mu řekneš, protože se mu nechce se s tebou hádat, myslím si. Tvoje pitomoučké požadavky ho utvrzují v přesvědčení, že tě převyšuje, nebo mu jdou na nervy, a jednoho dne přefikne svou krásnou mladou kolegyni, která po něm nic nechce, a to budeš teprve koukat. Ukaž mi chlapa, který se nebude chtít aspoň trochu vzepřít, který bude pořád snášet nějaké kdákání. (Ale zároveň mu to bude svým způsobem vyhovovat.) Nechtěj, abych skončila v takovém tom vztahu, kdy jeden do druhého ustavičně rýpe, uráží ho, jen jakoby z legrace, před společnými známými obrací oči v sloup a rádoby vtipně jej neustále shazuje v naději, že je přetáhne na svou stranu v nějakém manželském sporu, který je ostatním úplně ukradený. Ty hrozné vztahy prosáklé věčným jen kdyby: Tohle manželství by bylo skvělé, jen kdyby… a vy vycítíte, že seznam těch kdyby je mnohem delší, než si oba zúčastnění vůbec uvědomují.

Takže vím, že jsem udělala dobře, když jsem se ještě neusadila, ale nijak mě netěší, že se moje kamarádky s někým spárovaly a já sedím v pátek večer doma, otevřu si láhev vína, uvařím si něco originálního k jídlu a říkám si: To je perfektní, a mám rande sama se sebou. Proto absolvuju nekonečné série večírků a posezení v barech, kroužím po těch místnostech a připadám si jako nějaký pochybný zákusek, do kterého nemá nikdo odvahu kousnout. Chodím na schůzky s muži, kteří jsou sympatičtí a hezcí a chytří – muži jako z románu a já mám pocit, že jsem se ocitla někde v cizině, snažím se, aby pochopili, co jsem zač, aby mě poznali. Protože copak není podstatou každého vztahu, aby vás ten druhý poznal, aby vás pochopil? On mi rozumí. Ona mi rozumí. Není to snad to jednoduché zaklínadlo?

Takže protrpíte večer s dokonalým papírovým hrdinou – nepochopíte jeho vtipné bláboly, nahrává vám svými bonmoty na smeč, ale vy ji nevyberete. Nebo pochopí, že jste právě utrousila něco vtipného vy, ale neví, co s tím, v dlani mu zůstane jakýsi konverzační hlen, který si pak otře. Oba strávíte další hodinu ve snaze vzájemně se najít, poznat se, vypijete trochu víc, mírně se odvážete. A pak odejdete sama domů do studené postele a říkáte si: Bylo to fajn. A váš život se stane dlouhou šňůrou takových fajn.

A najednou se srazíte s Nickem Dunnem na Sedmé avenue, když si jdete koupit žlutý meloun nakrájený na kostky, a bác ho! On vás zná, pozná, poznáte se. Oba si pamatujete stejné věci, které stojí za zapamatování. (Ale jen jednu olivu.) Máte stejný rytmus. Cvak. Prostě se znáte. Najednou vidíte, jak si spolu čtete v posteli a v neděli si pečete k snídani vafle a smějete se blbostem, vidíte jeho ústa na svých. A je to tak neuvěřitelně fajn, že jen obyčejné fajn už vám nikdy nebude stačit. Tak rychle to přišlo. A pomyslíte si: Ach, tak takhle už do konce života. Nakonec to přece jen nastalo.

NICK DUNNE

TOHO DNE

Nejdřív jsem na policii čekal v kuchyni, ale štiplavý zápach spálené konvice mě tak dráždil v krku, že se mi nakonec chtělo zvracet, a tak jsem se přesunul na verandu před vchodem, posadil se na horní schod a nutil se do klidu. Pořád jsem Amy zkoušel volat na mobil a pokaždé se mi ozvala hlasová schránka, rychle a rytmicky se zapřísahávala, že mi Amy ihned zavolá. Amy se však neozvala. Uplynuly tři hodiny, odeslal jsem jí během té doby pět textovek, ale nezavolala mi.

Ani jsem to nečekal. Policii řeknu: Amy by nikdy neodešla z domu s tím, že by nechala zapnutou konvici. Nebo otevřené dveře. Nebo nedožehlené prádlo. Byla sakramentsky pořádná a neodběhla by někam od nedokončené práce (například od svého nemožného, ale ne tak úplně nenapravitelného manžela), i kdyby usoudila, že ji to nebaví. Když jsme trávili dva týdny líbánek na pláži na Fidži, odhodlaně se prokousávala milionem záhadných stránek Kroniky ptáčka na klíček a na mě se tvářila naštvaně, protože jsem hltal jeden thriller za druhým. Od té doby, co přišla o práci a co jsme se pak přestěhovali zpátky do Missouri, se točila (topila?) v koloběhu neustálých nedůležitých a chaotických činností. Ty šaty, co si nachystala na žehlicí prkno, by zkrátka vyžehlila.

A pak tu byl náš obývák, nesl známky nějakého zápasu. Bylo mi prostě jasné, že mi Amy už nezavolá. Chtěl jsem, aby začalo další dějství.

Nastala ta nejlepší část dne, červencové nebe bez mráčku, paprsky pozvolna zapadajícího slunce mířily jako světlo reflektoru na východ a dodávaly krajině zlatavě svěží nádech, podobala se plátnu nějakého vlámského malíře. Přijela policie. Působilo to idylicky: já seděl na schodech, na stromě zpívali ptáci, z auta beze spěchu vystoupila mladá dvojice, jako by se stavili u známých na pikniku. Ještě dětičky, něco přes dvacet, sebejistí a nezajímaví, zvyklí chlácholit zneklidněné rodiče, když jejich dospívající ratolesti přetáhly vycházky. Hispánská dívka s dlouhým tmavým copem a černý mladík mariňáckého vzezření. V Kartágu za mé nedávné nepřítomnosti trochu (ale jen opravdu trošičku) ubylo bělošského obyvatelstva, ale zůstávalo pořád tak přísně segregované, že jedinými příslušníky tmavší rasy, které jsem během dne vídal, byli většinou zaměstnanci rozvážkových firem, zdravotníci a pošťáci. Poldové. („Tohle místo je tak bílé, že mi to až vadí,“ nechala se slyšet Amy, která předtím v tavicím kotli Manhattanu měla mezi kamarády jen jednoho Afroameričana. Obvinil jsem ji, že touží po jakési aranžérské úpravě výkladní skříně, kde budou menšiny tvořit pozadí. Nepochodil jsem.)

„Pan Dunne? Policistka Velásquezová,“ představila se žena, „a toto je můj kolega Riordan. Jde o vaši manželku, že?“

Riordan obhlížel silnici a cucal bonbon. Viděl jsem, že sleduje ptáka, který letěl přes řeku. Pak znenadání střelil pohledem po mně, jeho sešpulené rty říkaly, že vidí všechno, co ostatní dělají. Mám obličej, do kterého byste s chutí udeřili pěstí; jsem Ir z dělnické rodiny uvězněný v těle naprosto zazobaného kreténa. Hodně se usmívám, abych to vykompenzoval, ale funguje to jen někdy. Na vysoké jsem dokonce nosil brýle, takové ty s obyčejnými skly, myslel jsem si, že mi dodají na přívětivém a přátelském vzhledu. „Uvědomuješ si, že v nich vypadáš jako ještě větší pablb?“ vyjádřila se k tomu Go. Zahodil jsem je tedy a ještě víc se usmíval.

Pokynul jsem těm dvěma: „Pojďte dovnitř a podívejte se.“

Vyšli po schůdkách, slyšel jsem vrzání jejich kožených opasků a pouzder. Zastavil jsem se ve dveřích do obýváku a ukázal na tu spoušť.

„Ale,“ prohlásil policista Riordan a rychle zapraskal klouby na rukou. Najednou se přestal tvářit tak znuděně.

Riordan s Velásquezovou seděli u jídelního stolu a nakláněli se dopředu, když mi kladli úvodní otázky: kdo, kde, jak dlouho. Uši měli doslova našpicované. Někdo jim volal, ale neslyšel jsem, co říká, a Riordan mě pak informoval, že sem už jedou detektivové. Byl jsem vážně hrdý, že mě berou vážně.

Riordan se mě podruhé zeptal, jestli jsem v poslední době neviděl v naší čtvrti někoho cizího, potřetí mi připomněl, že se v Kartágu potulují bandy bezdomovců, a vtom zazvonil telefon. Vrhl jsem se k němu.

Ozval se nevrlý ženský hlas: „Pane Dunne, tady pečovatelský dům Comfort Hill.“ Tam jsme s Go umístili našeho otce stiženého Alzheimerovou chorobou.

„Nemůžu s vámi teď mluvit, zavolám vám později,“ štěkl jsem a zavěsil. Opovrhoval jsem těmi ženami, které tam pracovaly: nikdy se neusmály, nikdy nikoho neutěšily. Byly špatně placené, dostávaly za tu vyčerpávající práci mrzký peníz, proto se asi nikdy na nikoho neusmály a neutěšily ho. Věděl jsem, že ony si můj hněv nezaslouží – k naprosté zuřivosti mě přivádělo pomyšlení, že otec pořád žije, zatímco matka už je v hrobě.

Tenhle měsíc měla poslat šek Go. Byl jsem si naprosto jistý, že červenec má platit ona. A jsem si jistý, že ona je přesvědčená o opaku. Už se nám to takhle stalo. Go říkala, že musíme navzájem neuvědoměle zapomínat posílat ty šeky, protože to, nač chceme opravdu zapomenout, je náš táta.

Vyprávěl jsem Riordanovi o cizím chlápkovi, kterého jsem viděl v uprázdněném domě v naší ulici, a vtom někdo zazvonil. Zazvonil domovní zvonek. Znělo to tak normálně, jako by mi vezli pizzu.

Vešla dvojice detektivů, byla na nich znát únava, končila jim směna. Muž byl hubený dlouhán, obličej se mu výrazně zužoval směrem k malé bradě. Žena zase překvapivě ošklivá – až nestoudně, její ošklivost překračovala obvyklé hranice: malé kulaté oči jako pevně přišité knoflíky, dlouhý zahnutý nos, pleť měla posetou drobnými hrbolky, dlouhé zplihlé vlasy odstínu chuchvalců prachu, které se hromadí pod nábytkem. Ošklivé ženy mě přitahují. Vychovávala mě trojice nehezkých žen – moje babička, máma a její sestra – a všechny byly inteligentní a laskavé a tlusté a moc, moc hodné. Amy byla první hezká holka, se kterou jsem kdy chodil, vážně chodil.

Ošklivka promluvila první, řekla totéž co slečna policistka Velásquezová. „Pan Dunne? Jsem detektiv Rhonda Boneyová. Toto je můj kolega, detektiv Jim Gilpin. Prý máte obavy o svou manželku.“

Hlasitě mi zakručelo v břiše, všichni to slyšeli, ale dělali jsme, že ne.

„Trochu se tu porozhlédneme, ano?“ řekl Gilpin. Měl těžké váčky pod očima a knírek prokvetlý bílými vousy. Košili neměl pomačkanou, ale ani vyžehlenou; vypadal, jako by měl páchnout cigaretovým kouřem a nakyslou kávou, ale nepáchl. Voněl mýdlem.

Odvedl jsem je po několika schodech do obýváku a opět ukázal na tu spoušť, oba policisté tam pilně klečeli, jako by čekali, až je objevíme při nějaké užitečné činnosti. Boneyová mě odvedla ke stolu v jídelně, dál od těch známek zápasu, ale ne z jejich dohledu.

Rhonda Boneyová se mě vyptala na stejné základní informace jako Velásquezová a Riordan, nespustila ze mě při tom pozorný pohled svých vrabčích očí. Gilpin si klekl na jedno koleno a zkoumal obývák.

„Volal jste nějakým přátelům nebo příbuzným, u kterých by vaše žena třeba mohla být?“ zeptala se Rhonda Boneyová.

„Já… Ne. Ještě ne. Asi jsem čekal, až všichni přijedete.“

„Aha…“ Usmála se. „Nechte mě hádat: nejmladší dítě.“

„Cože?“

„Jste nejmladší v rodině.“

„Mám sestru, dvojče.“ Vycítil jsem, že si o mně dělá nějaký obrázek. „Proč?“ Na zemi ležela Amyina oblíbená váza, nedotčená, i když narazila o stěnu. Byl to svatební dar, mistrovská japonská práce, a Amy vázu každý týden před příchodem uklízečky schovávala, protože byla přesvědčená, že by se mohla rozbít.

„Já se jen dohaduju, proč jste čekal na nás: jste zvyklý, že vůdčí roli vždycky převezme někdo jiný,“ řekla Boneyová. „Takový je můj bratříček. S tím se už člověk narodí.“ Rychle si něco zapsala do bloku.

„Dobrá,“ trhl jsem rozzlobeně rameny. „Potřebujete i mé znamení zvěrokruhu nebo už můžeme začít?“

Boneyová se na mě laskavě usmála, čekala.

„Předpokládal bych, že něco podniknete, protože očividně není u kamarádky,“ řekl jsem a ukázal na nepořádek v obýváku.

„Vy tu bydlíte jak dlouho, pane Dunne, dva roky?“ zeptala se.

„V září to budou dva.“

„Odkud jste se přistěhovali?“

„Z New Yorku.“

„Z města?“

„Ano.“

Ukázala nahoru, ptala se na dovolení bez ptaní, a já přikývl, šel za ní a Gilpin šel za mnou.

„Psal jsem tam,“ vyhrkl jsem bez přemýšlení. Ani teď, dva roky po návratu sem, nesnesu pomyšlení, že by se někdo mohl domnívat, že tohle je můj jediný život.

Boneyová: „To je zajímavé.“

Gilpin: „O čem?“

Načasoval jsem si odpověď podle počtu schodů: psal jsem pro jeden časopis (schod), psal jsem o popkultuře (schod) do jednoho pánského časopisu (schod). Otočil jsem se a viděl, že se Gilpin ještě ohlíží na obývák. Fotil si ho.

„Popkultura?“ zavolal nahoru, když vykročil po schodech. „Co to přesně obnáší?“

„Populární kulturu,“ řekl jsem. Vyšli jsme nahoru, Boneyová na nás čekala. „Film, televize, hudba, ale víte, ne žádné velké umění, nic bombastického.“ Zašklebil jsem se: bombastického? Jak povýšenecké. Vy dva burani asi potřebujete, abych vám překládal svou angličtinu, čárka, vytříbenou angličtinu z východního pobřeží, do angličtiny, čárka, hovorové angličtiny Středozápadu. Prostě sem čmáral něco vo tom, co mě napadlo, když sem zkouknul ňákej film.

„Ona miluje filmy,“ řekl Gilpin a ukázal na Boneyovou. Boneyová přikývla: Jo.

„Teď mi patří ten Bar ve městě,“ dodal jsem. Taky jsem učil v přípravném kurzu, ale to už jsem nedodal, najednou mi to připadalo takové nuzácké. A nebyl jsem na rande.

Boneyová nakukovala do koupelny, mě a Gilpina zastavila na chodbě. „Bar?“ řekla. „Slyšela jsem o něm. Chci se tam někdy podívat. Bezva jméno. Takový výstižný.“

„Zní to jak z ňákýho intelektuálskýho filmu,“ soudil Gilpin. Boneyová zamířila do ložnice a my ji následovali. „Když si jeden může dát pivko, není ten život tak špatnej.“

„Někdy ta odpověď je na dně sklenice,“ řekl jsem a zase jsem sebou trhl, protože mi to připadalo nepatřičné.

Vstoupili jsme do ložnice.

Gilpin se rozesmál. „Takovej pocit znám.“

„Vidíte, žehlička je pořád zapnutá,“ začal jsem.

Sevřel se mi žaludek.

„Někdo má narozeniny?“ zeptala se.

„Slavíme výročí svatby.“

Boneyová a Gilpin sebou škubli jako vyplašení pavouci a snažili se to honem zakrýt.

„No, jsem z toho teda úplně na mrtvici,“ začal jsem.

„Kolikáté výročí svatby dnes slavíte?“ zeptala se.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ  JAK JI ZTRATIL

NICK DUNNE TOHO DNE

AMY ELLIOTTOVÁ  8. LEDNA 2005

NICK DUNNE  TOHO DNE

AMY ELLIOTTOVÁ  18. ZÁŘÍ 2005

NICK DUNNE  TOHO DNE