Rachel Feder

THE DARCY MYTH

Copyright © 2023 by Rachel Feder

All rights reserved. First published in English by Quirk Books, Philadelphia, Pennsylvania.

Translation © 2025 by Petra Diestlerová

ISBN 978-80-284-0233-4

Obsah

Prolog: O koťátkách a kotletách

Část 1

Úvod do Mýtu pana Darcyho

TL;DR: Pýcha a předsudek

Pocukrovaná gotika

Láska je strašidelný dům

Část 2

Láska kouše

První lásky

Kluci jsou kluci

Zvrácená logika

Monstrózní slaďouši

Darcy navěky

Část 3

Darcyové našich životů

Darcy a další muži na ženění

Darcy na lavici obžalovaných

Závěr: Darcy v našich srdcích

Poznámky

Seznam literatury

Poznámka k českému vydání

Vzhledem k tématu knihy a jejímu předpokládanému čtenářstvu je v celém textu (až na výjimky) používáno generické femininum.

Ženská příjmení se v textu vyskytují v 1. pádu bez přechýlení, ve všech ostatních pádech pak přechýlená. Výjimkou jsou fiktivní postavy, u nichž se tvar jména řídí původním českým překladem.

Pro mé rodiče, Roba a Andee Federovy,

kteří mě naučili,
že si nemám nechat nic líbit.

Prolog:
O koťátkách a kotletách

A

Právě jsem vylezla z jalovcového houští.

Dovolte, abych vám namalovala obrázek a pak vám vyprávěla příběh. V tuto chvíli sedím pod velkým starým jasanem u nás na dvorku, jeho větve se mi skoro doslova zaplétají do vlasů, moji flísovou mikinu pokrývá drobné pichlavé jehličí a chlupatá semínka. (Říkám sice moji flísovou mikinu, ale ve skutečnosti je to mikina, kterou můj bratr nosil na základce a v tomhle hektickém říjnu se stala základním kamenem mého šatníku.)

Zhruba před hodinou jsem dostala textovou zprávu od své třináctileté sousedky Julie. Venku je kotě. Teda, ona si aspoň myslí, že je to kotě. Zdá se, že je zraněné, ale nevidí na něj. Je někde v jalovcovém houští u jejího domu.

Aby bylo jasno. Nemám zrovna moc volného času. To nemá být stížnost, pouze vysvětlení. A nejde o to, že bych propadla kapitalistické kultuře neustálé práce, tenhle podzim je pro mě prostě jenom hodně náročný. Mám pět set jedna nepřečtených e-mailů. A tři sta šedesát jedna nepřečtených textových zpráv. Nejsem nijak zvlášť důležitá osoba, pro nikoho kromě svých dětí, které mi žádný z těch e-mailů neposlaly, a patrně kromě svých studentů, kteří je posílají. Nevytahuju se a vlastně je mi trochu trapné tyto věci o sobě přiznávat. (Naše iPhony, my.) Jenom chci dát velmi jasně najevo, abych podpořila svůj argument, že když manžel odvezl děti na očkování proti chřipce, nutně jsem potřebovala využít ten čas k práci právě na této knize.

Ale doporučila jsem snad Julii, aby zavolala do útulku? Ztlumila jsem si telefon a dala se do psaní? Ne, nic takového jsem neudělala.

Poslala mi video. Na něm bylo vidět jalovcové houští, které působilo jako úplně obyčejné jalovcové houští, až na jeden nápadný rys: teskný, žalostný nářek.

A teď, jsem já ta správná osoba, jež by měla řešit kočičí záhadu? Opět, nejsem. Nemám k tomu naprosto žádnou kvalifikaci. Kočky miluju, ale nikdy jsem žádnou neměla. A doopravdy jim nerozumím. Nenávidí mě? Vlezou všude? A přesto se nikdy nechtějí pomazlit? Chci říct, že nemám potuchy, jak poznat, jestli je kočka v nesnázích, natož jak ji chytit a ošetřit jí případná zranění.

A přece se po několika vyměněných textových zprávách můj záměr upevnil, jako když se máslo a cukr mění v karamel.

Víte, já totiž kdysi byla ta dospívající dívka, která fenomenologicky plně směřovala k projektu záchrany bezbranných tvorečků v nouzi. S nejlepší kamarádkou z první třídy jsme často celé dny vytvářely vlastní knížečky (já měla na starosti texty, ona ilustrace), v nichž jsme nacházely zvířecí společníky všeho druhu a sbližovaly se s nimi. A během času, který jsem strávila na tomto světě, jsem našla docela hodně zaběhlých psů – nebo to spíš vypadalo, že oni nacházejí mě. Dočasní domácí mazlíčci mého dětství zahrnovali polní myš, kterou jsem chytila uvnitř domu, ropušníka amerického a několik salamandrů. (Tu myš jsem možná nedopatřením přinesla domů ze stodoly.) Chcete historky o želvách? Těch mám spoustu. A neměla jsem náhodou v prváku na vysoké za spolubydlícího na koleji věkovitého zakrslého králíka? Tohle je dlouhý příběh a králičice se jmenovala Lola. Dovolila jsem svým dětem, aby si nechaly kraba poustevníka z druhé ruky, kterému bylo deset let a byl velký jako miniburger? Ano, a vyráběla jsem mu maličké biosaláty.

Tohle všechno říkám jen proto, abych zdůraznila, že představa, jak zachraňuju bezmocné zvířátko a dělám si z něj kouzelného malého kamaráda, je ve mně zakořeněná velmi hluboko. A jakmile se tahle příběhová linie aktivovala – přestože jsem měla spoustu práce a na ten úkol jsem nebyla zdaleka nejvhodnější osoba –, vyrazila jsem do akce.

Tohle je kniha o panu Darcym. Souvislost pochopíte za okamžik.

C

Vyučuju anglickou literaturu na malé coloradské univerzitě a specializuju se na britskou literaturu. Ačkoli jsem nikdy nebyla oddaná fanynka Jane Austenové, takzvaná „janeitka“ (já jsem vysazená spíš na Frankensteina a Draculu), učím skoro každý rok semestrální seminář o díle Jane Austenové. A každý rok v něm zničím Pýchu a předsudek.

Když říkám „zničím“, nemyslím to tak, jak si třeba můžete zničit hedvábnou halenku, když zachraňujete kočku z jalovcového houští. Myslím tím spíš způsob, jakým můžete zničit píseň „Úplné zatmění srdce“ (Total Eclipse of the Heart), když někomu prozradíte, že Bonnie Tyler původně chtěla, aby ta píseň byla o upírech (což je pravda). Zčistajasna jsem rozvrátila veškeré nekomplikované asociace, které ve vás ta písnička vyvolávala, a už nikdy si ji nedokážete vyslechnout, aniž byste pomysleli na upíry, ale ta skladba je díky tomu daleko zajímavější. Každopádně, profesoři anglické literatury mají k dispozici spoustu nástrojů, jimiž vám mohou zkazit oblíbené knihy, a já s oblibou lidem kazím Pýchu a předsudek tím, že odhaluju, jak literatura školí ženy k tomu, aby marnily čas ve snaze proměnit mizery v citlivé muže, místo aby se snažily svrhnout patriarchát.

Nechápejte mě špatně. Miluju Pýchu a předsudek! Miluju knihu a miluju film a možná ji miluju tím víc, čím víc ji ničím. A pokud to můžu posoudit, moje studentky a studenti mě mají rádi, přestože jim tu knihu kazím. Říkají o mně, že jsem „vstřícná“ a „hrozně milá“ a „děsná bedna“ (to bylo součástí anonymní internetové recenze a vážně, jak se opovažujete?). Taky tvrdili, že jsem „ta nejlepší antikoncepce“. (To bylo v době, kdy jsem byla těhotná a až trapně obrovská. Tenkrát jsem jedné z nejlepších kamarádek poslala zprávu se svou fotkou, a místo aby odpověděla: „Ty celá záříš“ nebo „To je paráda“, odepsala mi: „Vypadáš jako UFO“.) Ta poznámka o antikoncepci ve skutečnosti s mým zvykem ničit Pýchu a předsudek nesouvisí, ale aspoň máte představu o tom, jaké to je, studovat u mě Jane Austenovou. Tedy že chodit na můj seminář je báječná zábava, dokud neskončíte ve společenské místnosti katedry anglistiky, kde zdrceně objímáte svoji spolubydlící, protože vám došlo, že plýtváte časem, energií a pozorností na odtažité nebo citově nedostupné lidi v naději, že se z nich postupně stanou romantičtí hrdinové jako pan Darcy – ačkoli jsou to často prostě jen blbci.

Tomuhle klamu propadá spousta z nás. Domníváme se, že když budeme dostatečně vlídné, trpělivé, okouzlující, užitečné a/nebo smířlivé, roztaje srdce každého předmětu našeho romantického zájmu a promění ho v oddaného a pozorného nápadníka. Proč věříme, navzdory veškerým důkazům svědčícím o opaku, že se člověk, který nás neustále mírně shazuje a na esemesky odpovídá zásadně po půlnoci, náhle promění v pana Darcyho?

No přece kvůli Darcymu, sakra! Literatura je plná lží.

Nesnažím se to celé hodit na Jane Austenovou. Mýtus povýšeného ničemy, jenž se promění v romantického hrdinu, je natolik vlivný, že se opakuje v nových a nových podobách i v současné kultuře. Vezměte si například Bridgertonovy, nedávný seriál Netflixu natočený podle romancí Julie Quinnové z doby regentství. Když se objevila první série, zhltla jsem ji bez pauzy během jediného večera, to přiznávám, ovšem její příběh tuhle nešťastnou a pomýlenou představu podporuje. Hrdince té série, Daphne Bridgertonové, se aktivně dvoří opravdový princ na bílém koni, ale ona dá před ním přednost vévodovi, který má mimořádně problematický vztah k otci a nedokáže se přimět, aby projevil emoce či jakoukoli zranitelnost, a to víceméně po většinu dílů. Jako vážně, toho prince má Daphne přímo před nosem. A nejde o to, že by navázání vztahu s princem zahrnovalo nějaké radikální proměny společenské struktury. Daphne by se dokonce ani nemusela vzepřít svému pokryteckému, panovačnému staršímu bratrovi! (Mimochodem, Anthonyho Bridgertona miluju. Soucítím s ním a chtěla bych ho obejmout a uvařit mu polévku – protože mě k tomu společnost dokonale naprogramovala.) Ano, princ Friedrich je nefalšovaný princ. Princ, který je ohleduplný a sebevědomý, a přece bere ohledy na potřeby své partnerky. Jistě, trvá na tom, že prostě musí získat první tanec, ale než požádá o její ruku, dá jasně najevo, že by se ochotně usadil poblíž Daphniny rodiny. Friedrich je princ každým coulem. Jenže… ty jeho kotlety vypadají trochu divně. A nevyvolává v ní ten pocit, rozumíte, tu podivnou, zmatenou, roztouženou, dychtivou bolest, kterou umějí vyvolat citově nedostupní lidé, protože chtějí, aby po nich někdo toužil, ale zároveň potřebují vědět, že jim nehrozí žádný opravdový vztah. Tedy přesně emoce, které Daphne chová k citově nedostupnému vévodovi.

Spoiler alert, ale asi je vám jasné, co se stane pak. Náladový vévoda Daphne odmítne. Potom se s ní dá dohromady. Pak ji zase odmítne. Následně se koná souboj a ona ho zachrání a on ji ignoruje a trápí ji a ožení se s ní, poskytne jí veškerou sexuální výchovu, lže jí a všechno je to korunováno znásilněním z pomsty.

Daphne, toho prince jsi měla rovnou před nosem, fakt! Když už se nedokážeš povznést nad ty kotlety, prostě se zeptej, jestli by si je nemohl oholit – víš, že kvůli tobě by to udělal. A potom bys zjistila to, co ty z nás, které mají přístup ke Googlu, vědí už dávno, totiž že hladce oholený Freddie Stroma je sexy, jestli tě teda berou klasičtí svalovci. A navíc by to nejspíš byl od začátku příjemný a láskyplný konsenzuální sexuální vztah!

Ale samozřejmě, jelikož seriál Bridgertonovi stojí na tom, čemu říkám mýtus pana Darcyho, ukazuje nám, že Daphne měla celou dobu pravdu. Nejdřív se divák dozví něco o vévodově tragické minulosti – odvržený násilnickým otcem –, takže má pochopení pro jeho mírný sklon ke krutosti. Potom Daphne odhalí jeho tajemství, doslova v podobě balíčku dopisů, jež jeho otec nikdy neotevřel, ale z nějakého důvodu si je ponechal, a vyvede ho na světlo tím, že mu nabídne svou lásku a pochopení, a vypadá při tom naprosto úchvatně, prudkému dešti navzdory. Daphne dostane svého vévodu, svůj milostný příběh a svoje děťátko díky tomu, že jde za hlasem svého srdce, snáší drsné zacházení, a dokonce se na něm podílí, a prostě tak nějak oddaně čeká. Její krása, citlivost, empatie a trpělivost promění zvíře zpátky v prince, jímž mělo vždycky být.

A co ten princ, který tam byl od začátku? No, jeho láska asi nemá moc velkou cenu, protože není nutné si ji zasloužit.

C

A tady do toho vstupuje ta kočka. Když jsem se vrhala do jalovcového houští a viděla se jako milovaná zachránkyně a věčná společnice zvířete, které jsem neznala a neměla tušení, jak se o ně postarat, došlo mi, že mě jako loutku ovládají příběhy, jež se do mě otiskly v dětství. Příběhy, na nichž vyrůstáme, jsou mnohem víc než jen příběhy. Stávají se z nich osobní mytologie. Zažírají se nám hluboko do kostní dřeně.

Představu, že jednoho dne zachráním rozkošného tvorečka, jenž se pak stane mým společníkem, jsem v dětství načerpala z knih, které jsem četla, a z filmů, které jsem viděla. Když se nad tím zpětně zamýšlím, vlastně mě nenapadá žádný konkrétní příklad. Možná knihy Jamese Herriota? Nebo všechny ty příběhy o dívkách a koních a dětech a psech, které jsem hltala? Nebo to způsobily disneyovské princezny kráčející mezi zvířátky? Těžko říct s jistotou.

Mýtus pana Darcyho je podobný příběh: prostá dynamika s obrovskou emocionální odměnou, již si zvnitřníme dřív, než nám vůbec dojde, co se děje. V následujících kapitolách se budu Pýchou a předsudkem zaobírat podrobněji, ale stručně řečeno, klasický román Jane Austenové a jeho nekonečné obměny v podobě milostné zápletky, v níž se z nepřátel pozvolna stávají milenci – tu v něm autorka dovedla k dokonalosti –, nás učí příběh. A ten zní takto: Narazíš na někoho, koho nemůžeš vystát. Lidi ti budou říkat, že je to špatný člověk, a tvoje první dojmy tyto zvěsti potvrdí. To je začátek velké lásky.

Jeden by řekl, že jakmile vyrosteme a získáme lepší náhled na své vnitřní stavy, pustí nás mýtus pana Darcyho ze svých spárů. Budeme brát romantické vztahy tak, jak přijdou, a nebudeme k nim přistupovat v rámci dominantních kulturních archetypů. Jenže dokud mýtus pana Darcyho vědomě nezpracujeme, nedokážeme se ho vzdát. Dokud nepochopíme, nakolik ovlivňuje naše myšlenky, pocity a činy – dokud ty příběhy nepřehodnotíme a nezačneme je vzájemně sdílet, aby nám došlo, jak nás stejný mýtus všechny dokonale zblbnul –, nebudeme skutečně svobodné.

Cílem této knihy je podívat se mýtu pana Darcyho přímo do vášnivých temných očí, abychom si z něj vzaly, co potřebujeme, a zbytek nechaly být. Neboť někdy jednáme na základě své víry v příběh, přestože si namlouváme, že se rozhodujeme podle sebe.

Natáhla jsem ruku a zachytila ocásek toho kotěte. Ale podobně jako to vždycky udělá pan Darcy, proklouzl mi mezi prsty.

Část 1

Jak se z lásky stal
strašidelný příběh

Úvod
do Mýtu
pana
Darcyho

A

Na souvislost mezi Pýchou a předsudkem a knihami Sally Rooneyové, autorky bestsellerů Normální lidi a Rozhovory s přáteli, což jsou v podstatě literárněji pojaté romance, mě upozornily moje studentky. Jedna z nich, Eleanor, podotkla, že Normální lidi sledují podobný dějový oblouk jako Pýcha a předsudek, konkrétně v tom, že hlavní hrdinové „se k sobě na začátku chovají dost příšerně a potom pomalu, pomaličku začnou být jeden vůči druhému vřelejší, a pak najednou, páni, je to láska“. Moje kolegyně Gloria Fisk, která se zabývá současnou literaturou, s Eleanořiným hodnocením souhlasí; v jedné nedávné eseji podotýká, že „realistický román by se nikam nedostal bez příběhů mladých bělošek, které se zamilovávají, a Sally Rooney o ničem jiném nepíše“. (To, o jaký kontext přicházíme, když bereme Jane Austenovou pouze jako zakladatelku a vzorový příklad „realistického románu“, probereme později, ale je to u Austenové běžná definice žánru a jedna z os, na nichž Fisk propojuje Austenovou s Rooneyovou.)

Ve své eseji o Rooneyové a v pozdějším interview na toto téma Fisk připomíná publikaci Janice Radwayové z roku 1984 s názvem Reading the Romance: Women, Patriarchy, and Popular Culture (Četba romancí: ženy, patriarchát a popkultura). Pro tuto knihu, jež je dnes už trochu zastaralá, ale ve své době byla průlomová, vedla Radway rozhovory s vášnivými čtenářkami romancí ve snaze pochopit, co ze svých čtenářských životů mají. Jeden z tropů, které Radway rozebírala, zapadá do zápletky Pýchy a předsudku: hrdinka určitého muže zpočátku nesnáší, protože je povýšený a zlý, ale pak o něm získá nové informace, díky nimž začne jeho chování dávat smysl. Když Fisk shrnula argumenty Radwayové, vysvětlila, že skrze tento dějový oblouk romantická literatura racionalizuje špatné zacházení se ženami v patriarchátu a naznačuje, že muž, který se k vám chová špatně, prostě jen trpí a čeká, až ho někdo pochopí a bude ho milovat.

Aby bylo jasno. Já žánrovou literaturu miluju. (Nikoli bez souvislosti, jak brzy zjistíte, toho také vím až příliš mnoho o televizních reality show.) Myslím si, že není hanba prohlásit, že knihy Sally Rooneyové jsou literárnější romance nebo že žánrové romance mají hodně společného s Jane Austenovou. A myslím si také, že knihy jakéhokoli žánru můžou být společensko-politicky subverzivní. Nicméně cokoli, co je oblíbené, může zároveň posilovat status quo, někdy navzdory svému podvratnému působení – a jak uvidíme, až se dostaneme k dějinám gotického žánru, populární literatura mnohdy dělá přesně tohle. Nenavrhuju, abyste přestaly číst romance, a nedomnívám se, že žánrové romance podpírají patriarchát účinněji než dejme tomu vysoce literární beletrie či experimentální filmy. Také uznávám, že tento žánr je a vždycky byl úzce spojený s genderem, a je mi jasné, že kritizování žánru romantických románů (což nedělám!) z feministických pozic může také představovat funkční kritiku ženskosti či ženské identity.

Přes tohle všechno zastávám názor, že stojí za to položit si otázku, proč tolik romantických próz (bez ohledu na literární úroveň) působí trochu jako fanfikce Pýchy a předsudku. Jak se z postavy Darcyho – muže, který se jeví jako mizera, ale jakmile napraví svoje chyby a odhalí vám své pravé já, promění se ve vaši spřízněnou duši – stal vzor pro tak obrovské množství romantických hrdinů? Jakou práci odvádí tropus pana Darcyho a může také skutečně škodit?

C

Tady je Pýcha a předsudek v kostce. (Pan Collins s Mary sedí v rohu té kostky a vedou hluboký rozhovor o filozofických kvalitách metafory kostky.) Sexy zazobaný týpek Charles Bingley si pronajme panství na britském venkově. Nastěhuje se tam s partou, která zahrnuje jeho sestry, švagra a nejlepšího kámoše, Fitzwilliama Darcyho. Pronajaté panství Netherfield leží nedaleko panství, jež obývají manželé Bennetovi se svými pěti dcerami. Paní Bennetová se zoufale snaží dcery provdat, neboť po smrti jejího manžela připadne dědictví vzdálenému mužskému příbuznému, podlézavému panu Collinsovi, což znamená, že ona a její dcery začnou být závislé na laskavosti svých bližních i v naprosto základních potřebách, včetně střechy nad hlavou.

Elizabeth „Lizzy“ Bennetová, druhá nejstarší dcera, se s Darcym náhodou setká na plese a on ji tam urazí. Bingley a Lizzyina starší sestra Jane se do sebe během stejného plesu těžce zabouchnou – natolik, že když Bingleyho sestry pozvou Jane na návštěvu, paní Bennetová ji tam pošle na koni v naději, že se z toho vyvine delší pobyt, který by mohl vést k žádosti o ruku. Jane cestou opravdu zastihne déšť a ona onemocní, takže zůstane trčet u Bingleyových a Lizzy se tam musí dovléct blátem, aby o ni mohla pečovat.

Když se Darcy a Lizzy setkají na panství Bingleyových, zahájí pomalý taneček má-mě-rád-nemá-mě-rád. V průběhu musí překonat řadu překážek, aby mohli být spolu: jeho pýchu, její předsudky vůči němu, první dojmy, které jeden na druhého udělali (původně chtěla Austen román pojmenovat First Impressions, První dojmy), Darcyho rozhodnutí odloučit Bingleyho a Jane a temné zvěsti, jež o Darcym šíří jeho přítel z dětství a zavilý nepřítel v dospělosti, George Wickham, sériový predátor, jemuž jde jen o sex a prachy.

Zatímco se Lizzy zamilovává do Darcyho, zamilovává se do něj i čtenářka. Literární vědkyně Kathleen Lubey mi pověděla, že když učí ve svých seminářích Pýchu a předsudek, dělá si ze sebe kvůli své zamilovanosti do Darcyho legraci, pouští ukázky z filmových adaptací a ovívá se, kdykoli se jeho postava objeví na scéně. Žádá své studentky, aby se zamyslely nad tím, jak z nich ten román dělá „toužící bytosti“ – tedy jak po nich chce, aby toužily po Darcym nebo aspoň po někom podobném. Lubey dále vysvětluje, že historicky vzato bylo jakékoli manželství v Anglii devatenáctého století svazkem, v němž byly ženy poměrně bezmocné. Takže co to znamená, když Austen vede své čtenářky k tomu, aby po takovém svazku toužily?

Bez ohledu na veškeré problémy s institucí manželství v devatenáctém století nám sňatková zápletka Austenové prodává představu manželství z lásky. Darcy Lizzy obdivuje a touží po ní natolik, aby se kvůli ní změnil, nebo přinejmenším dost na to, aby napravil svá minulá rozhodnutí, která ublížila jí a jejím blízkým. V tom, co je patrně jeho vrcholným velkolepým gestem, Darcy uplatí svého arcinepřítele Wickhama, aby se oženil s Lizzyinou nejmladší sestrou Lydií, kterou Wickham svedl a ona ho odmítá opustit. Darcyho řešení toho problému je samo o sobě hluboce problematické, jak ještě probereme, ale musel kvůli tomu překonat svou pýchu a minulé trauma (Wickham se předtím pokusil uprchnout s Darcyho sestrou a rozházel peníze, které mu Darcy dal po smrti jejich otců). Darcy říká, že to udělal jenom kvůli Elizabeth, což je, jak musím přiznat, děsně sexy.

V tomto spočívá mýtus pana Darcyho: v představě, že člověk, který se zpočátku chová arogantně a urážlivě, se nakonec stane vaší spřízněnou duší, jestliže vytrváte, a vlastně může být o to víc žádoucí, protože šťastný konec vyžadoval úsilí. V rámci úzkého archetypu svého vztahu s Lizzy představuje Darcy romantický ideál, jenž je poněkud dvousečný. Zaprvé, ačkoli všichni považují Darcyho za mizeru a Lizzy ho zpočátku nesnáší, hrdinka postupně pochopí pravdu: že je to dobrý a laskavý člověk a svou špatnou pověst si nezaslouží. Myšlenka, že vašeho vyvoleného všichni očerňují, protože ho prostě neznají nebo ho nechápou tak jako vy, představuje z celkem očividných důvodů nebezpečný a obtížně napodobitelný tropus. Zadruhé, a tohle je klíčové pro pochopení obrovského vlivu Jane Austenové na žánr romance, se Darcy pokusí odčinit špatné skutky, uzná své chyby (víceméně), dá do pořádku to, co zkazil, a celou dobu řeší své minulé trauma, což je prvek, který bývá v pozdějších dílech romantického žánru ještě výraznější. (Kdyby Pýchu a předsudek dnes napsali scenáristé Bridgertonových, patrně bychom se dověděli mnohem víc o Darcyho vztahu k otci a o napětí mezi Darcym, Wickhamem a Darcyho sestrou, když společně vyrůstali.)

Darcyovská fantazie slouží jako zástěrka pro predátorské chování na mnoha frontách. Fakt, že Darcy přiková Lydii k predátorovi – nebo, abychom to vyjádřili jemněji, zaplatí Lydiinu milenci, aby si mohl dovolit se s ní oženit –, v románovém světě prakticky znamená, že Wickham není za své hanebné chování nikdy potrestán. Ve snaze vyřešit vlastní zápletku směřující ke sňatku, zachovat se spravedlivě, uzavřít svazek z lásky, který mu umožňují jeho nesmírná privilegia, překlenout společenskou propast mezi vlastním aristokratickým postavením a Lizzyiným složitějším statusem dcery úctyhodného, leč chudého džentlmena, zasype Darcy hlavního padoucha příběhu penězi, aby všechno napravil. Tímto krokem poskytuje krytí pro toxické, predátorské chování. Když se do věci vloží Darcy a vyřeší Lizzyiny, Janiny a Lydiiny problémy tak, jak by to mohl udělat otec, jedná obrazně jako patriarcha. A přitom podpírá společenský systém, v němž Wickhamovi, přinejmenším do jisté míry, jeho ničemnost prochází.

V mimorománovém světě pak Darcyho postava poskytuje krytí pro predátorské chování, protože tento mýtus bereme za svůj. Mýtus, jenž v mimořádně vysoké míře ovlivnil romance, romantické komedie a tropy, které obecněji definují naše sdílené představy o lásce. Učí nás vnímat varovné signály u potenciálního partnera jako zelenou na semaforu, což je skutečně riskantní přístup.

Abychom se dostaly k jádru toho, proč je postava pana Darcyho tak nebezpečná, v následujících kapitolách si probereme, jaký vliv na prózy Jane Austenové měly nikoli pouze společenské struktury její doby, ale rovněž i hrůzostrašné gotické romány, které s oblibou četla. Gotické romány – nutkavě čtivé senzační příběhy, v nichž hrdinky často uvíznou na místech, kde je pronásledují hříchy minulosti, ne-li opravdoví duchové – nabízely únik z reálného světa, který byl pro ženy vždycky nebezpečný, a zároveň komentář k tomu světu. Podobně jako současné romance se i gotické romány vědomě zaměřovaly na převážně ženské čtenářstvo; ze sociopolitického hlediska byly ty příběhy často podvratné, ale nijak zvlášť pokrokové. Gotický román tedy může komentovat patriarchát tím, že umístí hrdinku do strašidelného opatství, kde se ji pokouší polapit zlosyn, ale když mu unikne, pořád ji čeká setkání s rytířem v zářivé zbroji. Podobně jako hrdinky gotických románů se i hrdinky Jane Austenové často (byť ne vždy) dostávají do určitého ohrožení a pak to napětí vyřeší tím, že se vdají a zaujmou role manželek a matek v rámci udržování stávajících společenských struktur.

Když čteme Austenovou ve vztahu ke gotickým příběhům a v jejich kontextu, připomene se nám to, co už víme: že ne každá žena v příběhu z něj může vyváznout živá. Možná by tedy stálo za to položit si otázku, jak mýtus pana Darcyho mísí do své romantické fantazie obavy a varování a co by se změnilo, kdybychom Austenovou četly s cílem tyto obavy a varování odhalit.

Než půjdeme dál, ráda bych se krátce zmínila o genderu. Jane Austen psala v hluboce heteronormativních, patriarchálních dobách a vytrvalé kulturní působení mýtu pana Darcyho spočívá do velké míry v udržování patriarchálních struktur a omlouvání toxické maskulinity. Z tohoto důvodu, ačkoli mýtus pana Darcyho je v současné kultuře natolik výrazný, že ovlivňuje nás všechny, heterosexuální ženy (nebo vlastně kdokoli, kdo byl vychováván a socializován jako žena, tečka) můžou být obzvlášť náchylné k tomu, aby si jeho poselství zvnitřnily. Přes to všechno se jak v dobách Jane Austenové, tak v našich časech Darcyové vyskytují napříč gendery a jinými markery identity, neboť dominantní kulturní tropy ovlivňují všechny typy lidí a vztahů.

Měly bychom také poznamenat, že i v Anglii osmnáctého a devatenáctého století žili lidé, kteří by se dnes patrně identifikovali jako gayové, asexuálové a trans a nebinární osoby. Ačkoli se Austen pohybovala v poměrně konzervativních kruzích, je možné předpokládat, že měla jisté ponětí o genderové a sexuální diverzitě, jež existovala vždycky; koneckonců, literární vědci přesvědčivě dokládají, že některé vztahy v románech Jane Austenové lze číst z queer pozic. Těmi se v této knize dopodrobna zabývat nebudu. Pokud však propojíme prózy Austenové s dějinami gotického románu, znamená to, že je spojujeme s literární tradicí, v níž se vždy objevovala transgresivní pojetí genderu a sexuality. A historické literární postavy se rozcházely se společenským očekáváním nejen na stránkách knih, ale i ve skutečném životě. Například Mary Shelley, autorka Frankensteina, pomohla svým přátelům, Walteru Sholto Douglasovi a Isabelle Robinsonové – trans muži a jeho partnerce –, získat falešné pasy, aby mohli odjet do Paříže jako manželé. Tento okamžik mikrokosmického, avšak výmluvného aktivismu a postoj Shelleyové k genderu obecně lze spojit s prací její matky (a jedné z matek-zakladatelek feminismu) Mary Wollstonecraftové, která hluboce ovlivnila úvahy Shelleyové o tom, co znamená být člověkem ve světě. Na následujících stránkách se zmíním i o příspěvku samotné Wollstonecraftové ke gotickému žánru, o nedokončeném románu, který nám pomůže zamyslet se nad syrovostí a temnotou číhající na okrajích literárních výtvorů Austenové. Jinými slovy, „ženské psaní“ je vždycky kluzká a unikavá kategorie a žádné mytické dějiny západního feminismu nemůžou existovat bez emancipace trans osob.

To všechno píšu, abych vám sdělila, že tato kniha je pro vás, ať už jste kdokoli. Když mluvím o ženách, mluvím o tom, jak tyto příběhy či společenské struktury smýšlejí o ženách, ale může vás to oslovit bez ohledu na váš gender. Darcyové se vyskytují ve všech možných formách a podobách a mým záměrem je rozplést tuto mytologii, abychom všichni – každý a kdokoli – mohli osvobodit své touhy a využívat svou energii k vlastním účelům, místo abychom naplňovali nudná, toxická očekávání. Feminismus by měl podporovat svobodu pro všechny, aby se dosáhlo kolektivního dobra, a já doufám, že tato knížka bude znamenat krůček tím směrem a odhalí, proč jsme se po celé generace nechávaly balamutit romantickým partnerem z knižních stránek.

Neboť ačkoli je toho na Darcym hodně, co můžeme milovat, mýtus pana Darcyho v sobě skrývá také spoustu strachu. Pokud se vyrovnáme s tím, jak Jane Austen ovlivňuje naše uvažování o lásce a romantických vztazích, pomůže nám to, abychom se naučily rozpoznávat, kde končí mýtus pana Darcyho a začínají naše opravdové životy.

C

Požádala jsem účastníky svého nedávného semináře o Jane Austenové – skupinku vysokoškoláků a vysokoškolaček narozených v letech 1999 až 2002 –, aby se svěřili se svým vztahem k postavě pana Darcyho. Většinou šlo o studenty anglické literatury, ale ne všichni předtím četli nějakou knihu od Jane Austenové. V této fázi semestru jsem je požádala, aby si přečetli první třetinu Pýchy a předsudku.

Jedna ze studentek, Lyza, která tou dobou knihu ještě ani nedočetla, ani neviděla žádný z filmů, nám sdělila: „Všechny jsme viděly na netu ty obrázky. Věděla jsem, že se nakonec dají dohromady. Věděla jsem, že on je kontroverzní postava, takže jsem čekala, že se ten vztah bude rozvíjet pomalu, ale netušila jsem, že je to zápletka typu ‚z nepřátel milenci‘. Takže jsem posedlá.“ Student, který seděl vedle Lyzy, Irving, ty dojmy rozvinul: „Věděl jsem jenom, že pan Darcy v lidech vyvolává docela silné emoce, a to v různých ohledech. Věděl jsem, že ta postava čtenáře dost rozděluje a že se někteří lidi domnívají, že je to takový ten uzavřený romantický typ. A někteří si zase myslí, že je to blbec. Lidi se prostě přiklánějí na jednu, nebo na druhou stranu a chápu proč, protože zatím je ten příběh čistě jenom o tomhle.“ Další studentky se přidávaly a prohlašovaly, že Darcy je zlovolný, neomalený, sociálně neobratný a „rozhodně ne úžasný“. CJ nám řekl, že jeho máma měla ve zvyku pouštět si při vaření jednu z filmových adaptací Pýchy a předsudku. On tomu nikdy nevěnoval moc velkou pozornost, ale věděl, že Darcy má napravit svoje chyby skrze lásku, a doufal, že to nakonec dobře dopadne.