Tato kniha je beletristické dílo. Veškeré odkazy na historické události, skutečné osoby nebo místa jsou použity ve fiktivních souvislostech. Ostatní jména, postavy, místa i události jsou výplodem autorovy fantazie a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy či žijícími nebo zemřelými osobami je zcela náhodná.

Přeložil Lumír Mikulka

THE DEVIL’S HAND

Copyright © 2021 by Jack Carr, LLC

All rights reserved.

Translation © Lumír Mikulka, 2025

ISBN 978-80-284-0559-5

Obsah

PŘEDMLUVA

CHRONOLOGIE UDÁLOSTÍ

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

KAPITOLA 41

KAPITOLA 42

KAPITOLA 43

KAPITOLA 44

KAPITOLA 45

KAPITOLA 46

KAPITOLA 47

KAPITOLA 48

KAPITOLA 49

KAPITOLA 50

KAPITOLA 51

KAPITOLA 52

KAPITOLA 53

KAPITOLA 54

KAPITOLA 55

KAPITOLA 56

KAPITOLA 57

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA 58

KAPITOLA 59

KAPITOLA 60

KAPITOLA 61

KAPITOLA 62

KAPITOLA 63

KAPITOLA 64

KAPITOLA 65

KAPITOLA 66

KAPITOLA 67

KAPITOLA 68

KAPITOLA 69

KAPITOLA 70

KAPITOLA 71

KAPITOLA 72

KAPITOLA 73

KAPITOLA 74

KAPITOLA 75

KAPITOLA 76

KAPITOLA 77

KAPITOLA 78

KAPITOLA 79

KAPITOLA 80

EPILOG

POZNÁMKA AUTORA

POUŽITÉ TERMÍNY

PODĚKOVÁNÍ

Doktoru Robertu Brayovi, majoru letectva Spojených států, z důvodů, které zůstávají utajeny,
a lidem stojícím dnes v noci za nás všechny na stráži.

V 9 723 slovech textu výkonného nařízení 12333, Zpravodajská činnost Spojených států, je v části 2,
odstavci 13 skryta tato věta:

2.11 Zákaz atentátu. Žádná osoba zaměstnaná vládou Spojených států nebo jednající jejím jménem se nesmí podílet na atentátech ani být jejich součástí.

Sedm dní po 11. září 2001 přijal Kongres rezoluci o 275 slovech s názvem Autorizace k použití vojenské síly z roku 2001. Tento dokument udělil prezidentovi Spojených států pravomoc postavit před soud osoby a země zapojené do tohoto útoku. O dvacet let později zůstává jediným právním základem pro pokračující válku proti terorismu.

… zabíjet Američany a jejich spojence – civilisty i vojáky – je individuální povinností každého muslima, který to může dělat v jakékoli zemi, v níž je to možné…

– AL-KÁIDA, FATWA, 1998

Im ba l‘hargekha, hashkem l‘hargo.

Pokud tě někdo přijde zabít, povstaň a zabij ho jako první.

– TALMUD

PŘEDMLUVA

Ráno 11. září 2001 nastoupilo devatenáct mužů do čtyř letadel na třech amerických mezinárodních letištích: Loganově, v Newarku a Dullesově. Všechna letadla směřovala na západní pobřeží USA. Tato letadla byla vybrána proto, že měla natankované palivo potřebné pro transkontinentální lety.

O dvě hodiny později se Spojené státy ocitly ve válce, která trvá dodnes.

Toto vyprávění není o událostech onoho zářijového rána. Je spíše zamyšlením nad poznatky, které arabští protivníci získali z americké reakce na terorismus na Blízkém východě a v Evropě od roku 1979 do první poloviny roku 2001, a také nad tím, co získali ve dvou desetiletích po tomto zásadním útoku, který změnil běh dějin.

Toto je román o asymetrické válce.

Dlouho jsem přemýšlel o tom, co se nepřítel naučil, když nás sledoval na bitevním poli po dobu dvaceti let trvalého boje. Jaká ponaučení si odnesl a jak změnil svou taktiku a strategii, aby do ní nové poznatky zahrnul? Kdybych byl tímto nepřítelem, co bych se naučil já?

To jsou otázky, nad nimiž jsem se zamýšlel, když jsem byl v uniformě, a nad kterými se zamýšlím i jako autor. Naši protivníci nás dvacet let pozorovali u pokerového stolu, přičemž měli tu výhodu, že viděli do našich karet. Studovali naši taktiku a viděli vývoj našich technologií; pozorovali naše měnící se cíle a záměry. Dělali si poznámky, když jsme bojovali v Afghánistánu, Iráku, Sýrii a dalších ohniscích napětí po celém světě. Naše reakce na pandemii a občanské nepokoje, které sužují americká města v době, kdy se naše domácí politické ideologie zdají být v nesmiřitelných rozporech, nezůstaly bez povšimnutí. Nepřátelé vidí rozdělenou zemi. Počítají s tímto rozdělením ve svých bojových plánech?

Od onoho zářijového rána uplynulo téměř dvacet let. Naši nepřátelé byli trpěliví. Pozorovali, učili se a přizpůsobovali se. Rusko, Čína, Severní Korea, Írán, teroristické skupiny a supermocní jednotlivci vyčkávali, zjišťovali mezery v naší obraně a zdokonalovali plány k využití našich slabin. Upřímně doufám, že operaci, o níž se dočtete na následujících stránkách, v současné době neplánuje žádná zahraniční zpravodajská služba. Bylo by moudré si uvědomit, že athénský historik Thúkydidés v Mélském dialogu svých Dějin peloponéské války charakterizuje naději jako utěšitele před nebezpečím. V moderní vojenské a zpravodajské hantýrce se myšlenka tohoto textu starořeckého vojevůdce vyjadřuje formulací naděje není způsob, jak jednat. Což je sice pravda, jenže naděje je často to jediné, co člověk ve chvílích beznaděje má. Poučení z toho je staré jako svět: Buďte připraveni.

Pravděpodobně neexistuje žádný vojenský text, který by měl takový vliv jako O umění válečném. Čínský vojenský stratég a filozof mistr Sun věděl, že „nejvyšším uměním války je podrobit si nepřítele bez boje“. V asymetrické konfrontaci je to pro nepřítele, který nedisponuje jaderným arzenálem, mimořádně důležité. Jak by mohlo být možné porazit supervelmoc? „Veškeré válčení je založeno na klamání.“ Učení vojevůdce z období válčících států není našim protivníkům – protivníkům, kteří hrají dlouhodobou hru – cizí. Pokud byste měli na paměti tyto dvě poučky, co byste udělali, kdyby vaším úkolem bylo zničit moderní impérium?

Tohle je také kniha o etice, morálce a legálnosti cílených vražd, které Izraelci nazývají Chissulim neboli likvidace, coby nástroje státní moci. Je rozdíl mezi použitím bezpilotního letounu Reaper, který zlikviduje nepřátelského bojovníka střelou AGM-114 Hellfire či GBU-38 JDAM z výšky patnácti kilometrů, a mezi vysláním střely kalibru .300 Winchester Magnum 180 grainů do mozkového kmene téhož teroristy ze vzdálenosti tisíce metrů? Jak se nepřítel dívá na tyto rozdílné způsoby zabíjení? Mělo rostoucí spoléhání se na bezpilotní letouny, které přinášejí smrt, zamýšlený účinek? Zachránilo to americké životy, nebo to přilákalo více těch, které dr. David Kilcullen nazývá „nahodilými partyzány“?

Dne 11. září 2001 existovaly skupiny, které stály bok po boku a sledovaly pád věží dvojčat v televizi – muži s jistými schopnostmi, muži, jejichž jediným životním posláním bylo být připraveni na válku. Otevřeně se o tom nemluví, ale v tomto bratrstvu byli i tací, co mysleli na jediné: Bože, kéž bych byl v jednom z těch letadel. Jejich posláním je bojovat: ochránci, bojovníci, strážci. V terénu jsou i dnes v noci. Loví. Pokud se válka vrátí na domácí frontu, chtěli byste, aby jeden z těchto strážců stál po vašem boku, ozbrojený a připravený.

Před 11. zářím si tito muži vybírali místa v letadlech u oken. Na základě údajů z předchozích únosů věděli, že to z nich udělá obtížnější terče při počátečním násilném převzetí kabiny letadla, kdy teroristé potřebují učinit z některých cestujících odstrašující případy, aby udrželi ostatní na uzdě. Sedadla u oken jim poskytovala čas, aby vše pozorovali a naplánovali další postup. 11. září změnilo paradigma únosů. Po úterním ránu si ti samí strážci začali vybírat místa v uličce, aby mohli na hrozbu reagovat okamžitě. Zdánlivě se nijak neliší od ostatních, pokud nevíte, na co se zaměřit, pokud nejste jedním z nich.

Výzkum materiálu pro tento román byl silným zážitkem. Poslouchání telefonátů cestujících z unesených letadel jejich blízkým na zemi bylo velmi emotivní. Čtení o těch, kteří zahynuli, uvězněni v hroutících se budovách, a z nichž někteří se rozhodli raději skočit vstříc smrti, než aby uhořeli zaživa.

Doporučuji všem, aby navštívili památník 11. září na dolním Manhattanu. Udělejte si na to čas. Vezměte si z něj ponaučení.

Máme po dvacátém výročí útoků a ve třetím desetiletí nepřetržitého válčení jasnou představu o tom, jak tento konflikt skončí? Nebo naše krátkodobá válečná strategie aplikovaná na dlouhodobý konflikt odsoudila naše děti a vnuky k boji proti synům a vnukům mužů, kteří naplánovali nejsmrtonosnější teroristický útok v dějinách? Opravdu stále ještě nechápeme podstatu konfliktu, do kterého jsme zabředli?

Obávám se, že odpověď možná známe všichni.

Jack Carr

Park City, Utah

11. září 2020

CHRONOLOGIE UDÁLOSTÍ

1953: íránský státní převrat sponzorovaný CIA

1979: íránská revoluce

1979: začátek íránské krize s rukojmími

1980: Operace Orlí dráp (Eagle Claw)

1980: začíná íránsko-irácká válka

1981: končí íránská krize s rukojmími

1983: bombový útok na velvyslanectví Spojených států v libanonském Bejrútu

1983: bombový útok na kasárna americké námořní pěchoty v libanonském Bejrútu

1983: bombový útok na velvyslanectví Spojených států v kuvajtském městě Kuvajt

1984: únos šéfa rezidentury CIA v Bejrútu Williama F. Buckleyho

1984: bombový útok na přístavbu velvyslanectví Spojených států v libanonském Bejrútu

1985: únos letu TWA 847

1985: začátek aféry Írán-Contras

1985: únos lodi Achille Lauro

1985: popraven šéf rezidentury CIA v Bejrútu William Buckley

1987: konec aféry Írán-Contras

1987: začíná operace Earnest Will

1988: únos podplukovníka Williama Higginse, Libanon

1988: USS Vincennes sestřeluje let Iran Air 655 íránských aerolinií

1988: končí íránsko-irácká válka

1988: konec operace Earnest Will

1988: bombový útok na let Pan Am 103

1990: popraven podplukovník William Higgins v Libanonu

1990: invaze Iráku do Kuvajtu

1990: operace Pouštní štít

1991: operace Pouštní bouře

1993: bombový útok na Světové obchodní centrum

1996: bombový tok na Khobar Towers

1998: bombové útoky na velvyslanectví Spojených států
ve východní Africe

2000: bombový útok na USS Cole

2001: zavražděn Ahmad Šáh Masúd

2001: teroristické útoky 11. září

2001: invaze Spojených států do Afghánistánu

2003: invaze Spojených států do Iráku

2006: zabit Abú Musab az-Zarkáví

2008: zabit Imád Mugníja

2011: zabit Usáma bin Ládin

2020: zabit Kásim Sulejmání

2021: dvacáté výročí teroristických útoků z 11. září

Co bylo, je prolog.

– William Shakespeare

PROLOG

Pro ty, kteří se oné operace neúčastnili, nezačal den, který změnil svět, jinak než kterýkoli jiný. Pro pár vyvolených se však jejich rutina lehce pozměnila. Alija Hadžárová k oné hrstce patřila.

Poslední rok byla Alija zaměstnána u JetClean Industries, soukromé úklidové služby specializované na letectví, kde uklízela v letadlech mezi lety na Loganově mezinárodním letišti v Bostonu. Dny trávila tím, že spolu s ostatními členy úklidové čety vybírala odpadky z kapes na opěradlech sedadel, doplňovala toaletní papír na toaletách, dezinfikovala kuchyňky a rovnala bezpečnostní pásy.

Alije taková práce nevadila. Poskytovala jí čas mimo domov, kde si mohla popovídat s ostatními muslimskými ženami přidělenými na její směny. A byl to také čas bez manžela.

Když žili v Hamburku, nikdy ji neuhodil. Bití začalo, až když se přestěhovali do Spojených států – poté, co na berlínském velvyslanectví dostali pětiletá pracovní víza. Alija si zpočátku myslela, že ji bije proto, že se jí nepodařilo porodit mu děti. Teď už věděla něco jiného.

Nechápala, proč muž, který v Německu vystudoval na účetního, obsluhuje u stolů a uklízí kuchyň v marocké restauraci u Cambridge. Jejich skromný plat sotva stačil na nájem a jídlo v jejich malém bytě ve Watertownu. Když na něj poprvé zatlačila, dal jí facku. Ještě teď jí při vzpomínce na tu palčivou bolest, doprovázenou šokem, slzely oči. Když se pokusila otočit a utéct, chytil ji pod krkem a hodil na gauč z druhé ruky páchnoucí plísní, jako by z ní chtěl vymačkat život, zatímco řval, že se ho už nebude nikdy takhle vyptávat.

Později té noci někdo zaklepal na dveře. Manžel jí ukázal, aby odešla do ložnice, a řekl, aby tam zůstala, dokud si pro ni nepřijde. Přitiskla ucho ke dveřní zárubni a snažila se zachytit krátký, tichý rozhovor. Poznala rodný jazyk, ale nedokázala rozeznat slova. Pak si lehla do postele a předstírala, že spí. Druhý den po práci prohledala malý byt a v komoře na košťata u vchodu našla neznámý kufr. Byl plný peněz. Snažila se ho vrátit na místo přesně tak, jak ho našla.

Té noci ji znovu zbil. Tentokrát trvalo několik dní, než otok splaskl. Když se vrátila na Loganovo mezinárodní letiště, stopy zakryl hidžáb a mezi černými štěrbinami byly vidět jen její krví podlité oči.

Od té doby se už nikdy nedotkla žádného neznámého kufru, batohu ani tašky, které se v bytě objevily. Věděla, že jde o hawalu, starobylý systém převodu peněz pocházející z doby Hedvábné stezky. Umožňoval pohyb peněz po celém světě bez digitální stopy, kterou zanechávají banky a bankovní převody. Hawaladaři si obvykle brávali procenta z převodu za svou námahu, i když si Alija nevšimla žádné znatelné změny v jejich finanční situaci. Jako muslimka s přísnou islámskou výchovou ale nebyla tím, kdo by o ní měl znát podrobnosti. Věděla jen, že jejich gauč je stále plesnivý a manžel nepodniká žádné kroky k jeho výměně.

Před dvěma týdny se vrátila domů z práce o něco dříve než obvykle. Už několik dní se necítila dobře. Když lovila klíče z kabelky, zazmatkovala a upustila je do schodišťové šachty. Kdyby se muž sestupující právě po schodech dolů zastavil, aby je zvedl, usmál se a popřál jí hezký den, pustila by to hned z hlavy. On ale místo toho prošel bez povšimnutí kolem a jeho noha stanula na centimetr od klíčů. Byl o něco starší než ona, i když ne o mnoho, a naprosto tuctový, až na jeden pozoruhodný rys. Byly to jeho oči, které ji pronásledovaly. Prázdné. Přestože panovalo vedro vrcholícího léta, pocítila chlad. Možná na ni opravdu něco leze.

Ne, pomyslela si. Už jsem ho někde viděla. V Hamburku? V Káhiře? Někde.

Když tlačila úklidový vozík do letadla přistaveného u brány B32, přemýšlela, jestli se muž s prázdnýma očima podílel na dnešní večerní misi.

Její manžel zavolal do restaurace, že je nemocný, což Alije připadalo divné, protože zjevně nemocný nebyl. Přesto se s tím smířila, stejně jako s mnoha jinými věcmi ve svém životě; násilí ji naučilo, že nejlepší je se na nic neptat. A pak jí to řekl; Alláh si ji vybral pro důležitý úkol. Teď to pochopila. Pochopila, proč v Německu žádali o pracovní víza, proč její manžel přijal tuto podřadnou práci ve Spojených státech, proč se modlili jen doma a nechodili často do mešity a proč byla nucena ucházet se o práci uklízečky letadel za minimální mzdu.

Boeing 767 měl naplánovaný ranní dálkový let do Los Angeles. Večer předtím v něm bylo třeba uklidit, aby bylo následující den připraveno k odletu.

Upravila si hidžáb, poklekla a čepelí od řezačky na krabice seškrabávala žvýkačky z paluby. Nechutné. Ona i ostatní uklízečky z její směny byly naučené používat krátké ocelové ostří k odstraňování žvýkaček ze spodní strany sedadel a z podlahy letadla, které jim bylo svěřeno k úklidu. Byla to standardní praxe v oboru.

Co se již neshodovalo se standardní praxí v oboru, bylo to, co udělala pak.

Záměrně přešla do první třídy, kde mohla sledovat své kolegy. Dva z nich se probírali opěradly sedadel v hlavní kabině a plnili pytle na odpadky smetím z posledního letu onoho dne. Jeden z nich dezinfikoval toaletu na zádi. Šéf seděl uprostřed kabiny a dohlížel na jejich práci, zatímco na kontrolním seznamu odškrtával kolonky „hotovo“.

Předstírala, že si něčeho všimla na druhé straně uličky, přesunula se do druhé řady a poklekla. Když se postavila zpátky, byly na spodní straně sedadel 2A a 2B přilepené řezačky na krabice.

• • •

Zatímco se jejich Lincoln Town Car s řidičem pomalu prodíral ranním newyorským provozem, Alec Christensen uslyšel známý tón Nokie, který se ozýval z nového telefonu v jeho brašně. Vylovil ho při třetím zazvonění. Naklonil přístroj ke své snoubence na vedlejším sedadle, usmál se a předvedl novou funkci identifikace volajícího.

„Jsi na tom až moc často,“ pokárala ho. „Budeš z toho mít nádor.“

„Ahoj, tati,“ pozdravil Alec poté, co palcem stiskl velké tlačítko pro hovor a přiblížil si mobil k uchu. „Už jsem skoro tady. Vážně? To je špatné. Dobře. Tak se sejdeme v Duhovém pokoji. Jo. V půl deváté. Dám jí vědět. Tak se uvidíme.“

„Co říkal?“ zeptala se Jen.

„Musel přesunout naši snídani do Midtownu. Přibyla mu tam schůzka v kanceláři, takže nemůže přijet. Říkal, že mám vyřídit jeho nejhlubší politování,“ odpověděl Alec a nasadil otcův silný středoatlantický přízvuk.

„Mluvíš jako Julia Childová.“

„Ale no tak, tohle znělo aspoň jako William F. Buckley. Nechceš si s námi dát tu snídani?“

Jen se podívala na hodinky.

„No, můj šéf dnes přijde určitě pozdě. Odváží syna na první den do školky. Ale i tak bych raději neměla. Myslím, že bych se nestihla vrátit včas. Řekneš mu to beze mě?“ odmítla Jen a změnila téma.

„Co myslíš?“ zeptal se Alec a jeho palce se pustily do psaní na malé klávesnici.

„Proč prostě nezavoláš? Tahle nová věc s esemeskováním je fakt divná. Nemyslím si, že se to chytne. A kromě toho přicházíš o celý tenhle krásný den. Na obloze není ani mráček.“

„Těmhle milovníkům techniky se to ale líbí a je to vlastně docela efektivní, když si to osvojíš. Vidíš? Stačí jen procházet ta písmena, dokud nenajdeš to, které chceš. Jenom dávám vědět týmu, že se s nimi podle plánu sejdu v jedenáct u té nemovitosti na Osmé.“

„Myslíš, že vaše společnost tu budovu koupí?“

„Nejspíš si zatím jen pronajme její část, ale člověk nikdy neví. Tahle bublina praskne, Jen. Nebude to nic pěkného, ale společnosti, které přežijí, z toho vyjdou silnější a získají obrovský podíl na trhu.“

„Miluju, když na mě mluvíš oplzle,“ odtušila Jen a posunula se na zadním sedadle lincolnu blíž k muži, se kterým plánovala sdílet svůj život.

Bylo by rychlejší jet metrem na dolní Manhattan, ale když byl Alec ve městě, jeho otec vždycky zajistil odvoz autem. Jen měla podezření, že je to kvůli ochraně jeho jediného dítěte. Lámalo jí srdce, že Alec nemá žádné vzpomínky na matku, která zemřela, ještě než začal lézt po čtyřech.

„Jak dlouho myslíš, že bude schůzka trvat?“ zeptala se.

„Nejspíš pár hodin. Až skončí, chci si jít zaběhat, abych si to mohl promyslet. Je to pro firmu velká věc a já se chci ujistit, že děláme správnou věc.“

„Jak můžeš v tomhle městě běhat, to nikdy nepochopím.“

„Dělám to celý život, takže mi to přijde úplně normální.“

„Tak si jenom dávej pozor. Mám o tebe strach, když běháš po těchhle ulicích. Je to nebezpečné.“

„No, není to tak bezpečné jako sprinty v kampusu na Maloney Field, to se musí nechat. Ale věř mi, jsem profesionál.“

Seznámili se jako studenti na Stanfordu, ale teď už byli ze školy, jejíž barvou je kardinálská červeň, pryč. Alec hrával lakros a líbilo se mu, že má výhodu – vyrůstal na východě a tenhle sport se na západním pobřeží USA teprve prosazoval. Když potkal Jen, okamžitě si na ní všechno zamiloval. Po promoci se rozhodl nastoupit do malé začínající firmy v Silicon Valley, která se potýkala s problémy a kterou založili jeho spolužáci ze Stanfordu. Jako téměř všichni ostatní bral výplatu v akciových opcích. Na rozdíl od všech ostatních ale měl také svěřenský fond, díky kterému nemusel žít na japonských nudlích.

Jen dostala skvělou nabídku u společnosti Cantor Fitzgerald a právě začínala třetí rok jako investiční bankéřka. Plánovala podat si přihlášku na Harvard Business School a příští podzim začít studovat, což Alecův otec plně podporoval v naději, že to jeho syna přiláká zpátky na pobřeží Atlantiku. Poslední dva měsíce byli zasnoubeni. Alec chtěl počkat, aby to otci řekl osobně. Nikdy si nepřestával být vědom faktu, že ho otec vychoval sám, protože jeho životní láska podlehla rakovině, když byli oba ještě mladí. Alecův otec se nikdy znovu neoženil a Alec mu plánoval říct o zasnoubení toho rána v restauraci Windows on the World s Jen po boku.

„A víš ty co?“ zeptala se Jen a hned si sama na svou otázku odpověděla. „Takhle je to lepší. Vy dva kluci si užijete sami svou výjimečnou chvíli a já ho pak nechám, aby mě rozmazloval u večeře.“

„Kam chceš zajít? Jsem si jistý, že se zeptá.“

„Je úterý, tak co třeba Pool Room?“

„Táta je spíš na Grill Room, ale kvůli tobě určitě udělá výjimku. Jsi si jistá, že mu to mám říct bez tebe?“

Položila Alecovi ruku pod bradu a otočila mu hlavu od „esemeskování“, aby se mu mohla podívat do očí.

„Jsem si jistá.“

• • •

„Ahoj, tati!“

„Přesně na čas, chlapče,“ uvítal ho táta a podíval se na hodinky Patek Philippe.

„Já si ty svoje pořád nastavuju o pět minut dopředu, přesně jak jsi mě to naučil,“ odpověděl Alec a ukázal si na levé zápěstí. „Takhle se můžu o pět minut opozdit, a přesto přijdu včas.“

„O to ve skutečnosti nejde, synku. Jde o to, abys přišel dřív. Přijít pozdě je neuctivé. Ukazuje to, že si nevážíš našeho nejcennějšího majetku…“

„Času,“ doplnil Alec větu, kterou od táty slýchával po celá léta tak často.

„Přesně tak.“

„Vidíš, já tě poslouchám.“

„Pane Christensene,“ vmísil se do hovoru zdvořile vrchní. „Váš stůl je připraven.“

„Děkuji, Charlesi.“

Seděli u obřích oken kultovní newyorské restaurace. Empire State Building dominovala výhledu na jih směrem k Soho, Greenwich Village a dvojčatům Světového obchodního centra. Za tak jasného dne byla z pětašedesátého patra vidět v dálce i socha Svobody. Alec se usmál a představil si Jen, jak si ve vestibulu budovy, kde pracuje, dává něco k snědku. Možná si předtím, než zamíří ke svému stolu, zašla sama na snídani do Windows on the World a právě v tuto chvíli se dívá nahoru směrem k němu.

Dobson Christensen byl bezvadně oblečený v tmavém třídílném obleku. Ani jeden jediný šedivý vlas nebyl rozcuchaný. Otcův krejčí odvedl vynikající práci, když zamaskoval skutečnost, že není v nejlepší kondici. Stejně jako pro mnoho jiných příslušníků jeho generace pro něj cvičení představovaly procházky po golfovém hřišti v Maidstone a příležitostné výpravy do terénu v rybářském a střeleckém klubu v Clove Valley, které se rovným dílem skládaly z práce a zábavy.

Alecův obvyklý oděv ze Sandhill Road, tedy khaki kalhoty a modrý propínací svetr, byl doplněn tmavě modrým sakem a kravatou. V New Yorku se ze zvyku oblékal o trochu formálněji, neboť v dětství zde chodil s otcem na večeře do míst, kde by ležérnější oblečení, jaké bylo v Palo Altu normou, neschvalovali.

Otec si s velkou obřadností položil do klína bílý ubrousek, když před něj číšník postavil kávu. Christensen starší zde byl pravidelným hostem.

„Pro vás, pane?“

„Dám si to samé, prosím,“ odpověděl Alec.

„Tak mi pověz něco o budoucnosti internetu,“ promluvil Dobson. „A nevynechávej ty části o tom, kam mám investovat peníze ostatních lidí.“

Dobson Christensen byl tak trochu anomálie. Zatímco většina lidí, kteří měli peníze a prostředky, se v minulosti ukryla někde v akademickém světě, aby se vyhnula válce ve Vietnamu, Dobson se vydal jinou cestou. Nechal Princetonu a dobrovolně se přihlásil k námořní pěchotě. Po letech říkal, že to udělal, aby to měl „za sebou“, ale Alec věděl své. Za oblekem, naleštěnými botami a zevnějškem člena luxusního klubu se skrýval zarytý vlastenec, který se sice mohl dobrovolně přihlásit do Národní gardy nebo získat odklad pro studenty, jenže jeho to místo toho táhlo do boje. Ocitl se jako palubní střelec na bitevním vrtulníku Huey, který byl sestřelen na své první misi, ještě než on sám stačil vystřelit. Pilot i druhý pilot zahynuli, ale desátník Christensen přežil se zlomenou páteří, pánví, kyčlí a stehenní kostí. Zbytek svého působení u námořní pěchoty strávil zotavováním, nejprve na Okinawě a poté v armádním zdravotnickém středisku Waltera Reeda. Jeho hůl a kulhání mu to neustále připomínaly, a když se ho na to ptali, říkal, že jeho Purpurové srdce je medaile za ostrostřelbu Vietkongu. Rád žertoval, že ve výcvikovém táboře strávil více času než ve Vietnamu.

Číšník se vrátil a podal oběma mužům jídelní lístky. Dobson svůj odložil stranou a řekl: „Dám si lesnickou omeletu a kousek nejtlustší slaniny.“ Nepatřil k těm, kteří by plýtvali tím nejcennějším, co mají.

„Ehm, já si dám…“ Alec přejížděl pohledem nabídku, „tu…“

Místností otřásl zvuk, který si dokázal spojit pouze s nákladním vlakem řítícím se plnou rychlostí. Ohromení návštěvníci se chytili stolů a připravili se na něco, co někteří považovali za zemětřesení, i když jim levá část mozku říkala, že to nemůže být pravda.

Alec se podíval na svého otce, jehož oči se upíraly k jihovýchodu. Alec následoval otcův pohled, vstal a přitiskl ruce a obličej ke sklu. Pozoroval letadlo, jak klesá z druhé strany Hudsonu do města mezi budovy. Stáčelo se ke svému cíli a pak zmizelo v severní věži Světového obchodního centra.

Oheň, kouř, krveprolití, smrt. Jen.

Alec se rozběhl k výtahu.

„Jeď!“ vykřikl. Podíval se na schodiště a zvažoval tu možnost, ale přinutil se počkat, protože věděl, že výtah bude stejně nejrychlejší cesta dolů.

Většina lidí byla přilepená k oknům a sledovala kouř stoupající ze Severní věže, takže když se dveře výtahu otevřely, Alec zůstal sám.

Prosím, Bože, nech ji naživu. Ať je v hale. Jen ji nech žít!

Bojoval se žlučí v hrdle, přivřel oči a chtěl, aby výtah klesal rychleji.

Kam to letadlo narazilo?

Věděl, že banka Cantor Fitzgerald obývá 101. až 105. podlaží a že Windows on the World se nachází na vrcholu Severní věže.

No tak! Dělej!

Dveře se rozevřely a Alec vrazil do skupiny obchodníků, kteří nevěděli o katastrofě odehrávající se jen pár kilometrů jižněji. Na ulici vyrazil tryskovým sprintem. Otočil se směrem k metru, pak se zastavil, podíval se na schody vedoucí dolů a potom zpátky k tmavému kouři, který začínal plnit modrou oblohu nad jeho milovaným městem. Rozhodl se.

Rozběhl se.

Sprintoval směrem k dýmu a plamenům a vyhýbal se těm, co si ještě neuvědomovali, že se svět změnil. Srdce mu bušilo, plíce ho pálily, nohy ho hnaly kupředu, prodíral se křižovatkami a nevnímal troubení a nadávky těch, které při svém úprku srazil.

Sirény, ty sirény si měl zapamatovat navždy.

Jak se smrtelně zraněná budova zvětšovala, prodíral se kolem lidí potácejících se v protisměru, někteří v panice, jiní v omámení. Začal probíhat kolem policistů a hasičů, křičeli na něj, aby se otočil. Vtom uslyšel řvoucí motory, které jak se později dověděl, patřily letu 175, který se blížil z jihu. Ucítil náraz.

Dvě letadla. Musel se dostat k Jen. Bože, ať je v pořádku.

Tlačil se dopředu, blíž k rozbitému sklu a pokroucenému kovu, k leteckému palivu, které si propalovalo cestu ocelovým srdcem konstrukce. Rozběhl se k mrtvým a umírajícím. Běžel k tělům padajícím z nebe. Běžel k Jen. Běžel vstříc peklu.

• • •

„Sedni si,“ přikázal jí manžel.

Alija se posadila, zatuchlý pach gauče, na kterém ji poprvé škrtil, jí naplnil chřípí.

Ranní modlitbu fadžr už měli za sebou. On v hlavní místnosti a Alija v ložnici. Islám zakazuje mužům a ženám praktikovat společně druhý z pěti pilířů islámu.

Ona prováděla wudú vodou z umyvadla v koupelně, zatímco on to dělal v kuchyni, rituálně si omýval tělo: ústa, nosní dírky, ruce, paže, hlavu a nohy. Nešlo o očištěnou vodu, jak předepisuje Korán, ale nacházeli se na nepřátelské půdě a Alláh jim tuto jedinou nerozvážnost odpustí. Místo aby toho rána dodržovala salát, seděla na posteli, dívala se skrz malé špinavé okno a poslouchala, jak její manžel recituje verše z Koránu v arabštině. Doma se mluvilo persky, ale praví vyznavači islámu se modlili v jazyce Proroka. Do hlavní místnosti vstoupila až poté, co slyšela, že domluvil a zapnul malou televizi.

Mlčky sledovali CNN.

Když narazilo první letadlo, vzpomněla si. Vzpomněla si na Muhammada Hajdara Zammara z mešity al-Kuds během jejich pobytu v Německu. Vzpomněla si na jeho nenávist k Americe. Vzpomínala na jeho neustálé mluvení. Pamatovala si tvrdou podlahu a barvu odlupující se ze stěn ženské modlitebny. A vzpomněla si na onoho muže s prázdnýma očima. Ačkoli se jeho fotka neměla ještě pár dní objevit na televizních obrazovkách po celém světě, vzpomněla si ona na místo, kde toho muže na schodišti poprvé potkala. Vzpomněla si, jak seděl s jejím manželem v jejich hamburském bytě. Mluvil tiše, skoro až odměřeně, a nevěnoval jí pozornost. Udělala jim tehdy čaj a oni si povídali o letadlech. Jmenoval se Muhammad Atta.

„Zvítězili jsme nad naším nespravedlivým nepřítelem,“ řekl její manžel, aniž by odtrhl oči od obrazovky.

„Chvála Alláhovi za toto vítězství,“ odpověděla poslušně.

„Tohle,“ řekl a ukázal na stoupající oblaka kouře, která vycházela z toho, co bylo až do té chvíle pro zbytek světa symbolem americké ekonomické síly. „Tohle je teprve začátek.“

ČÁST PRVNÍ

POČÁTKY

„Jeden z nejnápadnějších důkazů osobní existence Satana… tkví ve skutečnosti, že ovlivnil mysl mnoha lidí, pokud jde o jeho existenci a činy, natolik,
že je přiměl uvěřit, že neexistuje.“

– WILLIAM RAMSEY

KAPITOLA 1

Útvar CIA pro přijímání uchazečů

Dulles Discovery Building

Chantilly, Virginie

Současnost

„Je vaše křestní jméno James?“

„Ano,“ odpověděl Reece.

„Lhal jste někdy, abyste se vyhnul problémům?“

Reece se odmlčel.

„Ano.“

„Hodláte na tyto otázky odpovídat pravdivě?“

Další pauza.

„Ano.“

„Je dnes středa?“

„Ano.“

„Spáchal jste někdy trestný čin, po kterém jste nebyl
dopaden?“

„Ano?“

„Jsme ve Virginii?“

„Ano.“

„Spáchal jste někdy vraždu?“

„Ehm…“

„Jen ano, nebo ne, prosím.“

„Ne.“

Reece viděl, jak si muž u detektoru lži dělá poznámky.

„Jste občanem Spojených států?“

„Ano.“

Periferním viděním Reece zaregistroval, jak si muž udělal další poznámku a upravil nastavení na svém notebooku.

Skvělé.

„Byl jste někdy členem skupiny, která chtěla svrhnout vládu Spojených států?“

Reece seděl v ničím výjimečné místnosti, jaká by kdekoli jinde v Americe byla normální kanceláří. Tato se nacházela v Chantilly ve Virginii a patřila krycí společnosti zřízené CIA. Reece byl v polovině prvního dne svého třídenního vyhodnocování pro přijetí k CIA. I přes své předchozí zkušenosti a vztahy s agenturou musel ještě projít zdravotními a psychologickými prověrkami, aby mohl oficiálně vstoupit do řad divize pro pozemní operace. Byrokracie zůstane koneckonců vždy byrokracií.

„Zkusíme to znovu,“ řekl „John“ tónem, který měl vyjadřovat podráždění. „Dávejte pozor, abyste odpovídal upřímně ano, nebo ne. A zůstaňte úplně v klidu. Soustřeďte se na jeden bod na stěně před sebou, jinak budeme muset začít znovu.“

Reece cítil, jak se mu zrychlil tep. Už jednou byl v roli vyslýchaného a tehdy, stejně jako teď, netoužil po ničem jiném než svému vyšetřovateli prokousnout hrdlo. V čekárně už předtím vyplnil formulář a odpovídal v něm přesně na tytéž otázky, které mu byly právě kladeny. A dokonce si je ještě i prošel se svým „vyšetřovatelem“, než ho připojil k přístroji.

„Byl jste někdy členem skupiny, která chtěla svrhnout vládu Spojených států?“ zeptal se vyšetřovatel u detektoru lži podruhé.

„Ne.“

„Byl jste někdy v zaměstnaneckém poměru u zahraniční zpravodajské služby?“

Reece se pokusil otázku v duchu přeformulovat. Místo toho se mu do mysli vloudila vzpomínka: Ivan Žarkov stojící ve sněhu před svou dačou na Sibiři, za ním doutnající plameny ze sestřeleného vrtulníku Mi8 a na zemi kolem něj poházená mrtvá těla jeho ochranky – té ochranky, kterou Reece pozabíjel.

Nabízíte se, že pro mě budete špehovat, pane Reeci?

„Ne,“ odpověděl Reece.

Vyšetřovatel na detektoru lži si udělal další poznámku.

Manžeta na měření krevního tlaku tiskla Reeceovu levou paži, dvě gumové hadičky naplněné vzduchem, zvané pneumografy, obepínaly jeho hrudník a břicho, aby kontrolovaly jeho dýchání, a na prvním a třetím prstu pravé ruky byly umístěny galvanometry, aby měřily vylučování potu. Jeho židle byla vybavena senzorovou podložkou, a to díky Aně Montesové, vedoucí kubánské analytičce z vojenské zpravodajské služby, kterou naverbovala kubánská rozvědka během jejího postgraduálního studia na Univerzitě Johnse Hopkinse. Od roku 1985 až do svého zatčení na základě obvinění ze špionáže v roce 2001 dotyčná pravidelně předávala Havaně utajované informace, které byly poté posílány Sovětům. Později byly tyto informace prodávány Číně, Severní Koreji, Venezuele a Íránu. Její kubánští šéfové ji vycvičili, aby obelhávala detektor lži pomocí stahování svěračových svalů, a proto Reece nyní seděl na senzoru. Jeho nohy jen v ponožkách spočívaly na dvou samostatných podložkách. Detektor lži měl zaznamenat veškeré jeho pohyby.

Místnost byla malá, ale nevyvolávala klaustrofobické pocity. Byla asi dvakrát větší než pokoj pro jednoho pacienta na lékařské klinice. Reece napadlo, že je možné, že smetanově bílé stěny vybledly do současného odstínu tím, že absorbovaly strach, který tímto prostorem téměř denně prostupoval. V levém horním rohu viděl kameru, ale Reece si byl jistý, že CIA zde ukryla ještě několik dalších, aby nepřehlédli jediný záškub oka nebo pohyb svalů. Ačkoli zíral do prázdné zdi, těsně vedle něj bylo nainstalováno zrcadlo, z druhé strany samozřejmě průhledné, pro pozorování. V místnosti nebyly žádné další rušivé prvky kromě malého stolku po jeho levici, kde seděl vyšetřovatel se svým počítačem. Místnost byla nepochybně navržena tak, aby se v ní kandidáti na vstup do CIA cítili co nejnepříjemněji.

„Spáchal jste někdy trestný čin, po kterém jste nebyl dopaden?“

Vzpomínka na mrtvou ženu a dceru způsobila, že se mu zrychlil tep. Reece polkl, když si vzpomněl, jak skrze zvětšení svého zaměřovače Nightforce NXS 2,5-10x32 mm sledoval stříbrné SUV Mercedes G550, jak stoupá po horské silnici u Jacksonu, těsně předtím, než stiskl spoušť a poslal střelu Barnes Triple Shock .300 Winchester Magnum do mozkového kmene Marcuse Boykina, prvního člověka, kterého Reece zlikvidoval na své pouti za pomstou smrti své rodiny a jednotky SEAL.

„Pane Reeci?“ připomněl se vyšetřovatel.

„Cože?“

„Musíme se dostat přes tyhle otázky. Spáchal jste někdy zločin, po kterém jste nebyl dopaden?“

Reece cítil, jak se jeho tomahavk Winkler/Sayoc zachytil v kostech a mozkové hmotě rozdrcené lebky imáma Hammádího Izmaila Masúda, než ho vykroutil ven a pustil se do práce na chrupavce v krčních svalech teroristy. Reece pak oddělil hlavu od teroristova těla, aby ji mohl nabodnout na bodec v plotu u mešity jako varování pro ostatní, že je všechny čeká smrt.

„Ne,“ zalhal Reece.

„Navštívil jste stránky antipolygraph.org, abyste se připravil na toto vyšetření?“

„Ano.“

Tato odpověď zkoušejícího viditelně vyvedla z míry.

„Sedíte?“

„Ano.“

„Spáchal jste někdy vraždu?“

„Myslel jsem, že o tom jsme se už bavili.“

„Jen odpovědi ano, nebo ne.“

Reeceova mysl opět zabloudila ke vzpomínkám, které už neměl nikdy dokázat potlačit. Vzpomněl si na stisknutí tlačítka „odeslat“ na mobilním telefonu, které odpálilo sebevražednou vestu specialisty na shánění financí pro politické kampaně Mikea Tedesca a proměnilo jej a admirála SEAL Geralda Pilsnera v lidskou hmotu.

Vzpomněl si, jak zastrčil pistoli HK do úst Joshe Holdera a cítil, jak se kolem dlouhého tlumiče lámou zuby, než střela ráže .45 utrhla muži z armádní kriminální vyšetřovací služby zátylek.

„Ne.“

„Plánoval jste někdy svržení americké vlády?“

Reece si vzpomněl na EFP, „projektil tvarovaný explozí“, který sám sestrojil. Byl to nástroj teroristů v cizině, ale Reece tehdy používal taktiku a techniku nepřítele na domácí půdě. Stal se vzbouřencem. IED vrhlo proud roztavené mědi skrz pancéřovaný vůz kongresmana J. D. Hartleyho v Soho, vykuchalo jej a přeneslo realitu války na domácí frontu. A viděl v duchu i pohled plný bídné hrůzy v očích ministryně obrany Loraine Hartleyové, když ji v jejím sídle na Fishers Islandu střelil dvakrát do hrudi a jednou do hlavy.

„Ne.“

„Je tato zeď bílá?“

„Tak nějak.“

„Znovu opakuji, jenom ano, nebo ne.“

„Ano.“

„Podílel jste se někdy na mučení nepřátelských bojovníků?“

Zápach zvratků a moči z podlahy hotelového pokoje Saula Agnona odstartoval vzpomínku na právníkův waterboarding a předčasnou smrt pomocí směsice nelegálních drog, které si Reece opatřil, aby vražda vypadala jako předávkování, což Reeceovi poskytlo čas potřebný k likvidaci zbývajících cílů.

Reece viděl hrůzu v očích kapitána Howarda, když vykuchával důstojníka JAG pochmurně vyhlížející zahnutou čepelí karambitu HFB. Když mu vnitřnosti vyklouzávaly mezi prsty a sypaly se na měkkou zemi v džungli, Howard se je horečně snažil nastrkat zpátky dovnitř. Reece ho přitlačil ke stromu a donutil právníka obcházet kolem kmene, zatímco mu vnitřnosti vypadávaly z břicha, až se svalil u paty kmene, aby ho tam zaživa sežrali tvorové z bažin.

Reece myslel na to, jak podal generálu Kusimu Jedidovi v Athénách vodku – skleničku s příměsí předchůdce Novičoku rozpustného v této kapalině.

A vzpomněl si také, jak naplnil šedesátikubíkovou injekční stříkačku kapsaicinem, aby ji vstříkl do těla Dimitrije Maškova a vylákal z něj informace, které by ho dovedly k Oliveru Greyovi.

„Ne,“ řekl Reece.

„Užíval jste nelegální drogy, o kterých jste se předtím nezmínil?“

Reece zavřel oči a vzpomněl si na léky, jež jeho oddíl dostal před posledním nasazením. Tyto betablokátory proti posttraumatické stresové poruše měly pochmurné vedlejší účinky. Vedlejší účinky, které skupina spiklenců z řad vojáků, politiků a soukromého sektoru potřebovala, aby zametla stopy za útokem ze zálohy v Afghánistánu a vraždou Reeceovy rodiny v jejich domě v Coronadu.

„Ne.“

„Zfalšoval jste záměrně informace v žádosti o přijetí do služebního poměru nebo v dokumentech týkajících se bezpečnostní prověrky?“

„Ne.“

„Ukradl jste někdy něco ve svém předchozím zaměstnání?“

Reece si vzpomněl, jak tlačil vozík po chodbě ke skříňce se zbraněmi své jednotky ve zbrojnici SEAL Team Seven a nakládal na něj pušky, zařízení pro noční vidění, AT-4, rakety LAW, kulomet, miny a C-4, aby se vybavil na svou misi pomsty. Všechno to ztopil ještě předtím, než mu admirál a jeho JAG pozastavili bezpečnostní prověrku.

„Ne.“

„Ukradl jste někdy něco v hodnotě vyšší než pět set amerických dolarů?“

„Ne,“ řekl Reece a neúspěšně se snažil zahnat výjev, v němž on sám nakládá ukradenou munici do zadní části svého Land Cruiseru.

„Máte nějaké utajované vztahy s cizími státními příslušníky?“

V mysli se mu mihly tváře Ivana Žarkova, Marca del Tora a Muhammada Farooqa.

„Ne.“

„Nechal jste si někdy nějakou válečnou trofej?“

Reece se odmlčel.

„Ne.“

„Prodával jste někdy vládní majetek?“

„Ne.“

„Přivezl jste – nebo znáte někoho, kdo přivezl – ze zámoří nepřátelské zbraně?“

„Ne.“

„Je ve vaší minulosti něco, co by vás diskvalifikovalo pro získání této práce?“

Reece si vzpomněl na svého nejlepšího přítele a bývalého spolubojovníka Bena Edwardse, jak drží detonátor připevněný k pramenům detonační šňůry omotané kolem krku investigativní novinářky Katie Burankové, která měla potlučenou a pohmožděnou hlavu, tekly jí slzy a ústa měla ucpaná šátkem. Ben s naprosto nevěřícným výrazem sledoval, jak Reece zabíjí finančníka Steva Horna a ministryni obrany, než zaměřil svou M4 na obličej zabijáka ze CIA a stiskl spoušť, čímž zlikvidoval poslední cíl na svém seznamu smrti.

„Pane Reeci?“

„Ne. Nic.“

„John“ si sundal brýle a palcem a ukazováčkem si třel kořen nosu. Pak udělal pohyb, jako že vypnul počítač, ačkoli Reece dobře věděl, že nadále monitoruje jeho životní funkce a že zvukové a vizuální záznamové zařízení v místnosti stále běží. Zajímalo ho, kdo se dívá přes jednosměrné zrcadlo.

„Pane Reeci, tohle se nevyvíjí dobře.“

„Opravdu? Jsem v šoku.“

„Musíte to brát vážně. Jsem nucen vám říct, že téměř každá vaše odpověď na detektoru lži naznačovala podvod, dokonce i vaše jméno.“

„No, používal jsem několik falešných jmen.“

„Tohle už jsme probrali, pane Reece. Veškerá jména, která nebyla uvedena ve vašem pracovním dotazníku.“

„Bylo to pár rušných let, Johne.“

„Skočím si promluvit se svými nadřízenými. Hned se vrátím.“

„John“ nechal Reece v místnosti samotného, stále přidrátovaného k počítači a stále pod dohledem.

Reece se podíval na kameru v rohu a zavrtěl hlavou.

Sráči.

Reece věděl, že detektor lži je z velké části divadlo. Ano, přístroj měřil krevní tlak, dýchání, vylučování potu a pohyby svalů, ale existoval důvod, proč byly výsledky testu na detektoru lži u všech soudů v civilizovaném světě nepřípustné. Jeho hodnota spočívala v tom, že kandidát si myslel, že dokáže odhalit podvod. Byla to drahá rekvizita, která v průběhu let přiměla nejednoho kandidáta, aby se přiznal ke zločinům, jež by mu jinak téměř jistě prošly.

Reece navštívil stránky antipolygraph.org před lety v rámci kurzu výslechu na bojišti, který absolvoval v týmech SEAL. Šlo o schválený výukový kurz „taktického výslechu“, jejž měl operátorům v terénu, kteří by nemuseli mít ten luxus, že by k jejich jednotce byl přidělen BIT, neboli „tým pro výslechy na bojišti“, ukázat, co si mohou dovolit. Techniky vyučované coby schválené metody výslechu se více podobaly tomu, jak by detektiv vyslýchal podezřelého z trestného činu doma ve Spojených státech. Temnějšímu umění výslechu se měl Reece naučit až v době, kdy byl na vrcholu války přidělen k tajné jednotce CIA v Iráku. Tam ho naučili postupy, které se mu v průběhu dalších let měly hodit. Techniky, které nebyly v žádném manuálu a nedaly se vyhledat přes Google.

Reece zavřel oči.

Uklidni se, Reeci. Tohle všechno je součást hry, hry, kterou musíš vyhrát.

Nezapomeň, proč jsi tady; dal jsi slib vdově po Freddym Strainovi.

„Najdu toho, kdo to udělal, Joanie. Najdu každého, kdo je za to zodpovědný.“

Ten, kdo stiskl spoušť, ještě dýchal: Nizár Kattán, syrský odstřelovač. Reece slíbil, že ho dostane do hrobu. Atentátník, k jehož vypátrání potřeboval zpravodajské kapacity CIA.

A byl tu také ten dopis. Dopis a klíč od bezpečnostní schránky od jeho otce. Dopis ze záhrobí.

Později, Reeci. Teď jen přežít dnešní den.

Reeceův den začal brzy ráno odběrem krve. Odevzdal vzorek moči a absolvoval testy zraku a sluchu. Následující den měl domluvenou schůzku u lékaře, aby dokončil zdravotní prohlídku. Absolvoval psychologický test MMPI-2 s 567 otázkami, který ho bavil i dráždil. Třetí den ho čekalo posezení s psychologem agentury. Reece věděl, že MMPI je určen k odhalení psychologických problémů, které by mohly být diskvalifikující pro kandidáta ucházejícího se o zaměstnání u Ústřední zpravodajské služby. Prováděl se, aby odhalil potlačovanou agresivitu, psychoticismus, alkoholismus, úzkost, manželské potíže, obavy, deprese, hněv, cynismus, nízké sebevědomí, pasivitu, antisociální chování, schizofrenii a paranoiu.

Paranoia.

Reece si všiml, že druhý den obsahuje v jeho tištěném rozvrhu dlouhý blok „volného času“. Věděl, že se jedná o místo pro „opakování“ detektoru lži. Za ta léta prošlo přijímací procedurou u CIA dost příslušníků SEAL, takže to bylo všechno, jen ne tajné. Třetí den byl vyhrazen pro návštěvu kanceláře u Victora Rodrigueze, ředitele toho, čemu se nyní říkalo SAC – Centrum zvláštních činností. SAC řídilo polovojenské křídlo agentury. Vic se snažil Reece získat pro pozemní divizi už při jejich prvním setkání, když se Reece nalodil na USS Kearsarge v Jaderském moři poté, co spolu s Freddym Strainem zlikvidovali Amina Nawaze, teroristu známého jako evropský Usáma bin Ládin. Reece souhlasil, že dokončí práci, kterou začal na příkaz vlády Spojených států, aby vypátral a získal nebo zabil bývalého agenta CIA, s nímž pracoval a spřátelil se v Bagdádu. Tato mise vedla k Freddyho smrti střelou snajpra v Oděse.

Jeho vztah s Katie pak trochu utrpěl, když se na šest měsíců ztratil v sibiřské tundře, kde pátral po zrádci CIA, který byl zodpovědný za smrt Reeceova otce, legendárního příslušníka SEAL z vietnamské éry a důstojníka CIA z doby studené války. Reece se podíval na hodinky Rolex Submariner na svém zápěstí, hodinky, které si jeho otec koupil v PX v Saigonu, hodinky, které mu vyklouzly z mrtvé ruky v zapadlé uličce v Buenos Aires. Reece si je vzal zpět od muže, který za to byl zodpovědný – než ho poslal na onen svět sedmi sty gramy RDX z ruské miny.

Vyšetřovatel od detektoru lži byl pryč deset minut.

Opravdu šel za nadřízeným? Ani náhodou. Chtěli jen, aby se chvíli potil. Všechno to bylo součástí postupu pro výslechy: přimět nevědomé subjekty, aby se přiznaly k diskvalifikujícím zločinům, a zajistit tak další zářez do pažby pro obsluhu detektoru lži, která je „chytila“. Tito lidé obzvlášť rádi „chytali“ a vyřazovali ty, kteří měli zkušenosti ze speciálních operací.

Katie podporovala Reeceovo rozhodnutí přijmout dočasnou smlouvu se CIA. Byla s ním od začátku celé této noční můry a pomohla odhalit spiknutí, které vedlo k přepadení jeho týmu SEAL v horách Hindúkuše a k zabití jeho malé dcery a těhotné manželky. Čekala a přemýšlela, když zmizel z pobřeží Fishers Islandu u New Yorku poté, co jí zachránil život, a byla po jeho boku, když se zotavoval z operace mozku v armádním zdravotnickém středisku Waltera Reeda. Jejich vztah nabral romantickou polohu v horách Montany, než se stali na domácí půdě terčem útoku ruského mafiánského nájemného vraha řízeného Oliverem Greyem. Prožila toho hodně, a přestože nebyla příliš šťastná, když v Rusku zmizel z dohledu, chápala ho. Reece byl na misi, která stále ještě neskončila.

Reece uslyšel cvaknutí dveřního mechanismu, otočil hlavu a uviděl, jak do místnosti vstupuje ředitel Centra zvláštních činností CIA.

„Ježíši, Reeci, copak neumíte nic udělat po dobrém?“ zeptal se Victor Rodriguez.

Vic byl příslušníkem druhé generace pracovníků agentury. Bývalý důstojník armádních speciálních jednotek, jehož otec vedl oddíl v brigádě 2506, skupině kubánských exulantů vycvičených CIA, která se v roce 1961 pokusila svrhnout Fidela Castra při operaci, jež měla vstoupit do dějin jako Zátoka sviní.

Vic se vypracovával v hodnostním žebříčku a Reece začal rekrutovat, když vedl Skupinu speciálních operací, polovojenskou část útvaru, který se až do roku 2016 nazýval Divize speciálních činností. On sám stále dával přednost staršímu pojmenování. Nyní byl zodpovědný za SOG a Politickou akční skupinu, dva subjekty, jejichž práce spolu častěji spíše souvisela než nikoli. O temné tváři agentury věděl vše. Když vyrůstal, vznášel se před ním stále přízrak Bahía de Cochinos, a on přísahal, že nikdy nedopustí další selhání v oblasti, kde se stýká práce zpravodajských služeb a tajné operace. Victor Rodriguez byl zodpovědný za třetí rameno americké zahraniční politiky; když selhala diplomacie a otevřená vojenská přítomnost či intervence (nebo jejich využití nebylo z politických důvodů možné), Centrum zvláštních činností bylo Tertia Optio: třetí možností.

Vic už dříve přesvědčil Reece, aby podepsal smlouvu jako kontraktor, a když se Reece vrátil z Ruska, zahájil na něj plný tlak. Chtěl, aby bývalý příslušník speciální jednotky nastoupil na palubu jako důstojník polovojenských operací SOG. V nočním telefonátu před měsícem Reece souhlasil. Třídenní prověrka byla součástí procesu. Pokud by Reece prošel, dostal by datum EOD, neboli nástupu do služby, a poté by zahájil výcvik na farmě.

„Můžete tomu blbečkovi říct, ať to dodělá, abychom to měli za sebou?“

„Takhle to nefunguje. Probrali jsme ten detektor, Reeci. Musíte projít stejně jako všichni ostatní. Copak je to tak těžké? Zdravotní prohlídka, zubař, chcaní do kelímku, odpovědi na pár otázek. Máte prezidentskou milost, takže i když při testu přísně vzato lžete, vlastně mluvíte pravdu.“

„To ale neznamená, že se mi to musí líbit.“

„Ne, ale musíte to udělat. Neříká se to tak nějak i u SEAL?“

„Nemusí se ti to líbit, jen to musíš udělat,“ přisvědčil Reece.

„Fajn. Prostě to udělejte. Dostáváte hodně volnosti kvůli tomu, co jste s Freddym udělali pro záchranu bývalého prezidenta. A i když to není oficiálně uznáno ani potvrzeno, kolují zvěsti, že jste odstranil Olivera Greye. Agentura, a zejména lidé z kontrarozvědky, nemají rádi přeběhlíky v našich řadách. Nicholson, Ames a Grey jim unikli. Říká se, že jste Greyovi vyměřil trest, který si většina agentury pro zrádce přeje.“

„Odpovídám, jak nejlépe umím, Vicu.“

„Jsou to jen otázky o životě pro kontrarozvědku. Znáte postup. Vyšetřovatel vám řekne, abyste přišel zítra. Nezlobte a odvezeme vás na Farmu.“

„Rozumím. Jenom řekněte tomu ‚Johnovi‘, ať mě přestane štvát.“

„Nezlobte,“ zopakoval Vic, než se otočil k odchodu z místnosti s detektorem lži. „A prosím, neprohazujte ho tím jednosměrným zrcadlem. Tyhle věci jsou dražší, než si myslíte.“

Když se „John“ vrátil, Reece si zpomalil srdeční tep tak, jak by to udělal před střelbou na velkou vzdálenost. Soustředil se na představu, jak se Katie usmívá, a odpovídal na správných místech ano a ne. Ne každý den se člověku podaří zdolat test na detektoru lži.

Projít detektorem lži znamenalo, že Nizár Kattán je o krok blíž smrti.

• • •

O dva dny později Vic procházel výsledky Reeceových testů. Žádné drogy v těle, žádné pohlavně přenosné choroby, zrak a sluch vysoko nad standardy agentury. Znepokojoval ho test na detektoru lži a MMPI. Výsledkem MMPI bylo zjištění paranoidních a agresivních osobnostních rysů, což nebylo úplně nečekané vzhledem k tomu, čím si Reece za poslední tři roky prošel. Vic přesunul pozornost od multifázového osobnostního testu k výsledku z detektoru lži.

JE VAŠE KŘESTNÍ JMÉNO JAMES? FALEŠNĚ POZITIVNÍ

LHAL JSTE NĚKDY, ABYSTE SE DOSTAL Z PROBLÉMŮ? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

MÁTE V ÚMYSLU ODPOVÍDAT NA TYTO OTÁZKY PRAVDIVĚ?

NÁZNAK KLAMÁNÍ

JE DNES STŘEDA? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

SPÁCHAL JSTE NĚKDY TRESTNÝ ČIN, PO KTERÉM JSTE NEBYL DOPADEN?

PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

JSME VE VIRGINII? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

SPÁCHAL JSTE NĚKDY VRAŽDU? NÁZNAK KLAMÁNÍ

JSTE OBČANEM SPOJENÝCH STÁTŮ AMERICKÝCH? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

BYL JSTE NĚKDY ČLENEM SKUPINY, KTERÁ CHTĚLA SVRHNOUT VLÁDU SPOJENÝCH STÁTŮ? NÁZNAK KLAMÁNÍ

BYL JSTE NĚKDY ZAMĚSTNÁN U ZAHRANIČNÍ ZPRAVODAJSKÉ SLUŽBY? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

NAVŠTÍVIL JSTE STRÁNKY ANTIPOLYGRAPH.ORG, ABYSTE SE PŘIPRAVIL NA TUTO ZKOUŠKU? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

SEDÍTE? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

SPÁCHAL JSTE NĚKDY VRAŽDU? NÁZNAK KLAMÁNÍ

PLÁNOVAL JSTE NĚKDY SVRŽENÍ VLÁDY USA?

NÁZNAK KLAMÁNÍ

JE ZEĎ BÍLÁ? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

PODÍLEL JSTE SE NĚKDY NA MUČENÍ NEPŘÁTELSKÝCH BOJOVNÍKŮ?

NÁZNAK KLAMÁNÍ

UŽÍVAL JSTE NELEGÁLNÍ DROGY, O KTERÝCH JSTE SE DŘÍVE NEZMÍNIL?

NÁZNAK KLAMÁNÍ

ZFALŠOVAL JSTE ÚMYSLNĚ INFORMACE V ŽÁDOSTI NEBO V BEZPEČNOSTNÍCH DOKUMENTECH? NÁZNAK KLAMÁNÍ

UKRADL JSTE NĚKDY NĚCO ZE SVÉHO PŘEDCHOZÍHO ZAMĚSTNÁNÍ? NÁZNAK KLAMÁNÍ

UKRADL JSTE NĚKDY NĚCO V HODNOTĚ VYŠŠÍ NEŽ PĚT SET AMERICKÝCH DOLARŮ? NÁZNAK KLAMÁNÍ

MÁTE NĚJAKÉ NEZVEŘEJNĚNÉ VZTAHY S CIZÍMI STÁTNÍMI PŘÍSLUŠNÍKY? NÁZNAK KLAMÁNÍ

PŘECHOVÁVAL JSTE NĚKDY VÁLEČNOU TROFEJ? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

PRODAL JSTE NĚKDY STÁTNÍ MAJETEK? PRAVDIVÉ PŘESVĚDČIVÉ

PŘIVEZL JSTE – NEBO ZNÁTE NĚKOHO, KDO PŘIVEZL – Z CIZINY NEPŘÁTELSKÉ ZBRANĚ? NÁZNAK KLAMÁNÍ

JE VE VAŠÍ MINULOSTI NĚCO, CO BY VÁS DISKVALIFIKOVALO PRO ZÍSKÁNÍ TÉTO PRÁCE? NÁZNAK KLAMÁNÍ

KONEČNÉ VÝSLEDKY TESTU NA DETEKTORU LŽI: NEPRŮKAZNÉ

Vic zavřel složku a podíval se na vybledlou černobílou zarámovanou fotografii na stěně své kanceláře. Muži na ní měli maskáčové uniformy se vzorem „lovce kachen“ z období druhé světové války a nesli různé ruční zbraně, včetně pistole Johnson M1941, kterou držel Vicův otec.

Už nikdy více, pomyslel si Vic.

Na přední straně obálky spisu se podepsal do kolonky pro ředitele a zaškrtl políčko pro verdikt SCHVÁLENO.

KAPITOLA 2

Angola, Afrika

Angola nebyla pro Ismaila Tehraniho žádné zvláštní terno.

Začínal být netrpělivý.

Bylo to už šest let, co opustil Libanon a stal se jedním z osmi milionů libanonských občanů žijících v diaspoře za hranicemi. Výjimečnost této skupiny spočívala v tom, že výrazně převyšovala počet svých krajanů, co zůstali a nadále snášeli chaos, který do malé republiky u Středozemního moře přineslo uplynulých čtyřicet let.

Stýskalo se mu po rodné zemi, ale byl na misi. Osobně ho naverboval al-Sajjid Hasan. Tedy ne přímo, ale rozkaz od emisara generálního tajemníka Hizballáhu byl totéž co příkaz od Boha; říkalo se, že Hasan Nasralláh je přímým nástupcem proroka Mohameda. Kdo byl Ismail Tehrani, aby odmítl příležitost sloužit Alláhovi na příkaz muže, který vytlačil izraelské psy z jižního Libanonu?

Ismail byl ještě dítě, když se na šíitské slumy jižního Bejrútu snášely izraelské rakety a dělostřelecké granáty. Spolu s matkou a bratranci, kteří byli zalezlí v rohu jejich jednopokojového bytu, přišli téměř okamžitě o elektřinu, ale neriskovali, aby zapálili svíčku. Matka ho přikryla tlustou dekou; zvuk blížících se granátů a následných výbuchů snášel ve tmě. Zkáza, které se stal svědkem následujícího rána, když se odvážil vyjít ven, ho utvrdila v rozhodnutí: Bude svou vlast před útočníky bránit.

Válka, během níž bylo na Izrael vypáleno více než čtyři tisíce raket Kaťuša a izraelská letadla zničila kritickou infrastrukturu v Libanonu, nejen zpolarizovala arabský svět. Poskytla Radě džihádu Hizballáhu armádu mladých rekrutů ochotných zemřít za svou věc. Když se otec na začátku červencové války vrátil z práce v Africe, aby ochránil svou rodinu, vzpomínal si Ismail, jak říkal, že prezident Spojených států označil izraelské akce za součást své „války proti teroru“ a že jeho Kongres dokonce hlasoval na podporu izraelského útoku. Pro Ismaila a jeho rodinu to nebylo nic jiného než Američany financovaná genocida.

Ismailova první ochutnávka boje neměla překvapivě být proti Izraelcům, jak tolik doufal, ale místo toho proti muslimským spoluobčanům v Sýrii, třebaže šlo o takfíry (obviněné z bezvěrectví). Velitel jeho brigády mu vysvětlil, že Hizballáh nemůže dopustit, aby se Sýrie zhroutila a dostala se pod kontrolu Spojených států a Izraele. Alláh potřeboval, aby jeho bojovníci byli silní. Sýrie nemohla padnout, zejména ne v rámci sionistického spiknutí s cílem svrhnout Bašára al-Asada. Většina zbraní Hizballáhu procházela z Íránu přes Sýrii a tento kanál musel zůstat otevřený. Byl to jejich životodárný zdroj. Slyšel šuškandu, že Nasralláh chce zabrat území a otevřít další frontu proti Izraeli na Golanských výšinách. Ismail ho plně podporoval a papouškoval hesla, která do nich vtloukali instruktoři za pochodu během indoktrinace a pak při ucelenějším výcviku v západním údolí Bikáa: „Smrt Izraeli, smrt Americe, vyhlaďte Židy.“

V bojích v syrském městě al-Kusajr Ismail zjistil, že boj je chaotickou směsicí křiku, střelby a zmatku. Většinou namířil zbraň stejným směrem jako členové jeho brigády. Střílel, když stříleli oni, a utíkal, když utíkali oni. Přítel, kterého znal od narození, šlápl na minu. Ani se nezastavili, aby posbírali, co z něj zbylo. Další boží bojovník schytal kulku do obličeje uprostřed věty, když se postavil, aby dal rozkaz k postupu, a Ismail skončil pokrytý kusy jeho kostí a mozku. Ismail bojoval. Nikdy nezaváhal. Sílu mu dodával úryvek napsaný nad jejich žlutozelenou vlajkou, na němž byla vyobrazena pěst svírající pušku podobnou té, kterou měl Ismail v rukou:

fa ˛ inna hizb Alláhi humu ´l-ghálibún

Pak jistě jsou strana Boží ti, kteří budou triumfovat.

Hizballáh zvítězil.

Ismail slyšel šuškandu o Jednotce 910, zahraniční bezpečnostní sekci Hizballáhu, který měl na starosti útoky na izraelské objekty v cizině, ale nikdy se neodvážil na ně zeptat, nebo o nich dokonce mluvit. Proslýchalo se, že jsou také zodpovědní za atentát na libanonského premiéra, ačkoli Hizballáh toto obvinění popíral a svaloval vinu na Izrael.

Když ho stáhli z jeho jednotky, nebyla to ani tak jeho žádost, jako spíš rozkaz. Ismail dostal úkol, který vyžadoval, aby absolvoval další výcvik u íránských jednotek Quds.

Síly Quds jsou elitní tajnou složkou íránských revolučních gard odpovědné za zahraniční operace. Specializuje se na využívání sil, jež by nebyly spojovány s Íránem. Západ je označuje bez ohledu na jejich cíle za teroristy. Vznikly v důsledku íránské revoluce v roce 1979 a jsou odpovědné pouze samotnému ájatolláhovi. Jejich zpravodajský aparát naučil Ismaila vyhodnocovat a verbovat spolupracovníky, vybírat prostředníky, zřizovat úkryty, provádět průzkum a sledování a předávat informace prostřednictvím tajné komunikační sítě zpět Hizballáhu.

A naučili ho, jak měnit nákladní automobily v bomby.

Boží strana chtěla Ismaila v Angole. Ačkoli měl Hizballáh díky své síti diaspory celosvětovou působnost, v této jihozápadní africké zemi, kde zkorumpovaná vláda postavila islám mimo zákon, nepochybně na příkaz Židů, nebyl dostatečně zastoupen. Mešity zde byly vypalovány a muslimové pronásledováni. Hizballáh potřeboval v této oblasti důvěryhodného agenta, který by shromažďoval informace pro Radu džihádu. Izraelské velvyslanectví v hlavním městě Luandě bylo cílem a Nasralláh chtěl vědět, jak měkký cíl to je. Ismail Tehrani měl konečně zasadit úder sionistickým agresorům.

Ačkoli to byl oproti hrůzám v al-Kusajru krok vpřed, Angola byla zemí v přechodu. Po půldruhém desetiletí bojů v osvobozenecké válce proti portugalským kolonizátorům a následném čtvrtstoletí občanské války nebyl tomuto státu a jeho obyvatelům konflikt ničím cizím. Tato léta bojů přiměla novou vládnoucí třídu k extrémním opatřením, aby udržela obyvatelstvo na uzdě. Mizení kritiků angolské vlády bylo na denním pořádku. Mučení, hromadná znásilnění a veřejné popravy se používaly jako prostředky kontroly obyvatelstva. Taková byla Afrika.

Ismail byl v hlavním městě, když po osmatřiceti letech u moci konečně odstoupil prezident José Eduardo dos Santos. V zemi, kde průměrný člověk žije za dva dolary na den, nashromáždil mnohamiliardový majetek. Pro kvazidiktátora v čele jednoho z nejzkorumpovanějších režimů v celé Africe byla schopnost nechat zmizet 32 miliard dolarů z příjmů za ropu prostřednictvím celosvětové sítě na praní špinavých peněz velmi výnosnou dovedností.

Jeho dcera, která vystudovala King’s College, se dostala na výsluní a stala se první miliardářkou v Africe coby šéfka znárodněné angolské státní ropné společnosti. Podílet se na společnostech vykořisťujících angolský lid a využívajících přírodní zdroje země se rozhodně vyplatilo. Ismail četl o podobném počínání rodiny amerického viceprezidenta. Korupce a chamtivost nebyly neduhy, které by se týkaly pouze džungle rozvojového světa.

Severní angolská provincie Cabinda je od zbytku země oddělena šedesátikilometrovým pruhem, kde Demokratická republika Kongo zasahuje do území, které je de iure angolským územím, byť sporným. Ačkoli velkou část bujně zarostlé krajiny pokrývají zdroje dřeva, kakaa, kávy a kaučuku, nejlukrativnějším angolským exportním artiklem je ropa. Právě do „afrického Kuvajtu“ se tak Ismail vydal po stopách svého otce. Masový exodus způsobený více než půl století trvající válkou vytvořil nedostatek pracovních sil. Na pokyn Jednotky 910 se Ismail ucházel o místo a byl najat kontaktem diaspory pracujícím ve společnosti Petróleo Brasileiro S. A. Petrobras, brazilské ropné korporaci držící významné podíly v angolské těžbě ropy a zemního plynu. Jeho úkolem bylo doprovázet pracovní síly z Luandy na jihu do Cabindy na severu, což mu poskytovalo dostatek příležitostí ke sledování izraelského velvyslanectví.

Ismaila zklamalo, když jeho zpravodajské zprávy nevedly k okamžité přímé akci. Pokud byl v Luandě, modlil se k Alláhovi, ale ne v mešitě, nýbrž ve stísněném bytě, který páchl splašky. Své informace předal imámovi, který tlumočil zprávu radě. Ismail snil o tom, že jednoho dne mu shromáždění džihádu přikáže provést útok na Židy, stejně jako jeho bratři udeřili na jejich velvyslanectví v Buenos Aires a Londýně, ještě než se Ismail narodil. Ismail vzal na vědomí, když se jeho spolubojovníci stali mučedníky v Bulharsku, ačkoli on sám měl v úmyslu zabít více než šestici izraelských turistů. Chtěl vjet s nákladním autem s bombou přímo do vestibulu izraelského velvyslanectví. Jeho smrt by jednou byla uctěna podobným pomníkem, jaký mu ukázali jeho instruktoři na hřbitově Behešt-e-Zahrá v Teheránu. Ten útok tehdy opravdu něco znamenal. Necelý rok po bombových útocích v Bejrútu v roce 1983 se nevěřící z Libanonu stáhli. Mučedníci zasadili úder ve jménu Alláha a poslali Američany domů.

S každým dalším rokem se ale Ismailova naděje na slavný útok na Židy v Angole zmenšovala. Jeho naverbování k Jednotce 910 pro něj bylo velkou ctí, ale občas se v nuzném koutě Afriky cítil opuštěný. Zase jako ten malý chlapec přikrytý dekou.

Když Ismailovi přišel úkol, nebyl takový, jaký očekával. Neobsahoval získání komponentů k sestrojení bomby uložené do nákladního auta pro velkolepý útok, k němuž byl vycvičen. Byl to poměrně jednoduchý úkol, ale rozkazy od Prorokova nástupce se nezpochybňovaly.

Jednoho večera po modlitbách dal imám Ismailovi balíček a ústně mu předal rozkazy. Ismailovi bylo řečeno, že virus nakazí pouze Židy, ale přesto pro něj byla připravena speciální pilulka, která mu měla zajistit bezpečí. Při své další cestě na sever měl na tržišti v místní vesnici náhodně rozstříkat obsah čehosi, co vypadalo jako inhalátor na astma. Hizballáh měl informace, že Izraelci se tajně snaží o konverzi dělníků z diamantových dolů na judaismus, přičemž drahokamy využívají k financování svého tažení za celosvětovou nadvládu. Ismail od Židů nic jiného neočekával.

O tři dny později byl na cestě do Cabindy s novou skupinou dělníků v jednom z letadel, které Petrobras používal k přepravě lidí do Luandy a zpět. Následující odpoledne navštívil tržiště východně od města – trh, který Židům sloužil jako zdroj dělníků. Od ženy prodávající na fialovo-oranžové dece šperky si koupil náramek a od prodavače ve stánku si dal jídlo z chikwangy a catatos; smažené housenky si docela oblíbil; pikantní směs hmyzu, cibule, paprik a rajčat mu připomínala krevety z libanonského pobřeží.

Zatímco se pohyboval po přeplněném tržišti, zmáčkl Ismail přesně podle instrukcí na deseti různých místech inhalátor na astma. I když věřil svému imámovi a generálnímu tajemníkovi Hizballáhu, vzal si speciální pilulku na imunitu: Nemělo smysl riskovat. Chtěl si být jistý, že bude dostatečně zdravý, aby mohl zničit izraelské velvyslanectví, až přijde ten správný čas.

Během šestatřiceti hodin začala místní klinika v Cabindě přijímat pacienty, u nichž se projevovalo silné zvracení, krvácení do očí a krvácení z nosu velmi podobné hemoragickým epidemiím, které se v letech 2014 a 2016 vyskytly v Demokratické republice Kongo na východě. Stejná klinika měla v roce 2005 zkušenost se vzácnou epizodou, při níž v jedné severoangolské vesnici zemřelo třicet devět dětí.

Následující den začaly kliniku zaplavovat desítky nakažených vesničanů, což si vyžádalo oznámení Světové zdravotnické organizaci. Po zkušenostech z této části světa, kde hemoragické epidemie nebyly ničím výjimečným, byla tato epidemie rychle zvládnuta. Lékaři a sestry v rovníkové Africe byli dobře obeznámeni s chováním hemoragických virů. Bylo nařízeno používání osobních ochranných pomůcek, k dezinfekci všech povrchů a vybavení posloužilo bělidlo a vzorky krve byly odeslány do Pasteurova ústavu v senegalském Dakaru k dalšímu studiu. Ačkoli nebyl zdroj nikdy identifikován, údaje naznačovaly, že se jednalo o malé, omezené ohnisko na přeplněném, horkém trhu, jehož původcem byli pravděpodobně prodavači manipulující s masem. Událost byla zařazena do katalogu coby další z dlouhé řady výskytů záhadných hemoragických virů sužujících černý kontinent.

Těla mrtvých byla shromážděna a spálena v hromadném krematoriu, což byla standardní praxe pro zničení rychle se šířící infekce, jako je ebola. Pokud měly hemoragické viry nějakou pozitivní vlastnost, pak to bylo to, že si rychle přivodily vlastní konec, neboť často usmrtily hostitelského původce dříve, než mohl infekci šířit krví nebo slinami. Naštěstí nebyl nikdy zaznamenán případ, kdy by se hemoragický virus šířil dýchacími cestami, jako je chřipka nebo běžné nachlazení.

Následujícího dne se Ismail vrátil do hlavního města a podle instrukcí v odletové zóně mezinárodního letiště Quatro de Fevereiro stiskl inhalátor, než se vrátil do svého malého bytu, včas na večerní modlitby.

Necelých čtyřiadvacet hodin poté zamířil taxíkem do nemocnice Multiperfil v domnění, že má otravu jídlem, možná z toho, co jedl v Cabindě.

Následující den byl Ismail mrtvý.

O tři týdny později se jeho jméno objevilo mezi 457 dalšími ve zprávě Světové zdravotnické organizace, která byla následně předána Centru pro kontrolu a prevenci nemocí neboli CDC. Zpráva uváděla, že WHO úspěšně zvládla další ohnisko eboly v Angole. Takové údaje byly důležité pro další finanční podporu ze strany Spojených států.

Jméno Ismail Tehrani by nevyvolalo pozornost žádné zpravodajské agentury, ani kdyby ho někdo prohnal databázemi tajných služeb v Izraeli nebo ve Spojených státech.

Jeho tělo bylo vhozeno do jámy, polito benzínem a zapáleno. Jen jedna další oběť hemoragické horečky, infekčního onemocnění, které není v rovníkové Africe neobvyklé.

KAPITOLA 3

Národní centrum pro analýzu biologické ochrany a protiopatření

Fort Detrick, Maryland

Plukovník Tom Garrett vystrčil hlavu ze dveří kanceláře a kývl na majora Courtney Burkeovou, která telefonovala se svým manželem. Zvedla prst a řekla: „Minutku.“

„Jo, budu doma asi za čtyři hodiny. Potřebuješ, abych vyzvedla večeři? Čínu? To zní skvěle. Taky tě miluju.“

„A jak to vypadá doma?“ zeptal se Garrett kolegyně.

„Všechno je v pořádku. Peter stále prodává domy, skvěle to zvládá s dětmi a já se chystám vstoupit na místo, které oficiálně neexistuje,“ odtušila sarkasticky, odsunula židli a odhlásila se ze svého počítače. „A co ty? Jak se daří Haley?“

„Pořád ještě zachraňuje svět v CDC.“

„Nepřipadá vám někdy divné, že vy tady děláte zbraně z virů, které by mohly zničit svět, zatímco ona pracuje na očkování a protilátkách proti stejným virům?“

„Každý den.“

„Co kdybyste šel dneska první? Já to dodělám,“ řekla a ukázala na papíry na svém stole. „Za chvíli se tam sejdeme.“

Plukovník Garrett došel na konec chodby, zasunul svou identifikační kartu do čtečky a vyťukal čtyřmístný kód. Dveře byly označeny BIOLOGICKÉ RIZIKO STUPEŇ 4. Pouze sedm zařízení ve Spojených státech bylo schváleno pro studium nakažlivých nemocí na STUPNI 4 a Národní centrum pro analýzu biologické ochrany a protiopatření ve Fort Detrick v Marylandu k nim patřilo. Bylo zřízeno po útocích antraxem v roce 2001 a jeho oficiálním posláním bylo provádět výzkum patogenů, proti nimž neexistuje žádná vakcína ani léčba, aby bylo možné lépe pochopit hrozbu bioterorismu. Neoficiálně měla jiný úkol.

Na rozdíl od populárních hollywoodských filmů, televizních pořadů a románů člověk nevstupoval postupně do prostorů na úrovni biologického rizika prvního stupně, pak druhého, třetího a nakonec čtvrtého. To vypadalo dobře na kameře, aby se zvýšilo napětí, když se herec postupně propracovával ke smrtícím virům tam kdesi uvnitř. Těch několik málo lékařů, kteří měli povolení pracovat se smrtícími patogeny, ve skutečnosti první, druhou a třetí úroveň zabezpečení obcházelo. Jejich prověrky
TS/SCI měly další označení, SAP neboli „program se zvláštním přístupem“, díky čemuž mohli až do nejstřeženějších svatyní amerického výzkumu nakažlivých nemocí. Ještě méně jich ale mělo přístup i do další místnosti, o jejíž existenci věděl jen vybraný počet specialistů a vládních činitelů. Do této „další místnosti“ se dnes plukovník chystal.

Podíval se na kameru nade dveřmi.

Než člen ochranky na dálku odemkl dveře, ověřil kód a kartu a také vizuálně porovnal plukovníkův obličej s jeho oficiální fotografií ve složce, zatímco software pro rozpoznávání obličejů potvrdil, že má schválený přístup.

Garrett vstoupil do místnosti, která vypadala jako malá šatna v kterékoli americké tělocvičně. Jediný rozdíl spočíval v tom, že namísto tělesného pachu, aromatu Old Spice a odéru propocených ponožek to tu bylo cítit bělidlem. Manévroval kolem krátké ocelové lavičky a otevřel dveře k jedné ze skříněk lemujících stěnu. Svlékl si oblečení a úhledně ho pověsil do skříňky, jež se po zavření uzavřela a zamkla. Pak přešel k dalším dveřím. Poprvé se cítil zvláštně, když procházel tímto procesem s vědomím, že ho sleduje video a že každý jeho pohyb je zaznamenán. Teď, po patnácti letech, to pro něj byl jen další den v kanceláři.

Stál nahý před dalším vchodem a uslyšel dobře známé zasvištění vzduchového zámku, když se dveře otevřely. Vstoupil do místnosti z nerezové oceli. Cítil a slyšel, jak za ním dveře těsní. Přešel do středu místnosti a zvedl ruce. Podobně jako v myčce aut tady pršela ze stropu a stěn teplá mýdlová tekutina a pokrývala jeho odhalené tělo. Zavřel oči a soustředil se na to, co ho v následujících dvou hodinách čeká. Mýdlový postřik nahradila destilovaná voda a nakonec se zapnuly ventilátory, aby ho osušily. Nasadil si UV brýle a kývnutím dal dispečerovi najevo, že je připraven. Neznámý prst se dotkl tlačítka, místnost zalilo UV světlo, jež nepoškozovalo kůži, ale zabíjelo všechny cizí kontaminanty. Celý proces trval pouhé tři minuty. Na cestě dovnitř to nebylo tak důležité jako na cestě ven. Proces výstupu trval třikrát déle, aby smrt, která žila za těmito zdmi, nepronikla na světlo světa.

UV světlo zhaslo a Garrett uslyšel, jak se otevřely vzduchové zámky, aby mu umožnily přístup do dalšího prostoru. Procházel tímto procesem stejně, jako si normální člověk každé ráno vaří kávu, stále stejně bez jakýchkoli obměn. U kávy ovšem platilo, že pokud člověk zapomene na smetanu nebo mu dojde sladidlo, nevypustí na nic netušící veřejnost nákazu, která pozabíjí mnoho milionů jeho spoluobčanů.

Stále nahý a sledovaný kamerami vstoupil do malé místnosti a z nerezového háčku sundal jednorázový ochranný overal. Vstoupil do něj a pohlédl na zásuvku spalovny, kam ho při odchodu odloží. Na hlavu si nasadil síťku na vlasy, než si z dalšího háčku vzal gumový oděv s biologickou ochranou a uzavřel se v něm. Nakonec si připevnil helmu a připojil se k napájecímu a vzduchovému kabelu, který ho udrží naživu i za dalšími dveřmi.

Podíval se do kamery a zvedl palec. Znovu ucítil, jak se zapnul vzduchový zámek, když se další sada dveří otevřela do předsíně, kde se znovu připojil k napájení a zdroji vzduchu. Dveře se za ním zavřely a zanechaly ho uzavřeného v místnosti, která měla zabránit úniku jakýchkoli kontaminantů. Vzal si kovovou psací podložku s klipem a pero Fisher Space Pen, aby si prošel denní test, zatímco čekal, až major Burkeová projde sterilizačním procesem a připojí se k němu. Na muže a ženy pracující s infekčními chorobami se pohlíželo naprosto stejně. Možná byla armáda pokrokovější, než se jí přisuzovalo.

O jedny dveře dál se nacházel prostor se čtvrtým stupněm biologické ochrany. Nejnebezpečnější patogeny na světě se nacházely jen pár metrů od něj za jasně označenými dveřmi z nerezové oceli se vzduchovým zámkem. Plukovník Garrett věděl, že je stále sledován kamerami, a byl si dobře vědom, že vše za dveřmi před ním je také z bezpečnostních důvodů nahráváno, kvůli sledování správnosti postupů i pro historické účely. Ve čtvrtém stupni biologické ochrany se zkoumaly a testovaly nejsmrtelnější nemoci známé lidstvu, zatímco vědci vytvářeli protilátky, které by jednoho dne možná mohly zachránit lidskou rasu. Tam se dnes ale nechystal.

Plukovník Garrett a major Burkeová měli jiný úkol.

Dveře za ním se otevřely a Garrett sledoval, jak jeho kolegyně připojuje svůj skafandr k napájení a vzduchu. Ujistila se, že je připravena pokračovat, ukázala do kamery palcem nahoru a dveře se za ní zavřely.