Jane Yang

LOTOSOVÉ STŘEVÍČKY

Přeložila Jana Kordíková

THE LOTUS SHOES

Copyright © Jane Yang 2025

Translation © Jana Kordíková, 2025

ISBN 978-80-249-5601-5

Obsah

První část

1

2

3

4

Druhá část

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Třetí část

19

20

21

22

23

24

25

Čtvrtá část

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

Epilog

Poznámka autorky

Poděkování

Svému manželovi, životní kotvě, a taky mamince a tatínkovi, díky vaší oběti jsem mohla začít žít v Austrálii a získat příležitosti, které bych, kdybychom zůstali v rodné zemi, nikdy neměla.

První část

1

Květinka

Rozechvěle jsem seděla na nízké stoličce v kuchyni našeho zemědělského stavení. Ledový vzduch mě štípal do tváří a ruce i nohy mě studily tak, až to bolelo. Abych se zahřála, paže i nohy jsem si třela. I když v jižní Číně nikdy nesněžilo, zima šestého roku vlády císaře Kuang-süho byla nesmírně chladná. Za normálních okolností bych se ještě choulila pod naší sešívanou přikrývkou, ale aa noeng mě vzbudila už za rozbřesku.

„Dnes spolu vyrazíme za dobrodružstvím,“ oznámila mi a obrátila se ke mně s lavorem vroucí vody. Poprvé za několik měsíců se v jejím pobledlém obličeji objevil úsměv. Ale nebyl to řádný zářivý úsměv, kterými mě zahrnovala, než zemřel aa de. Tenhle úsměv byl spíš kožený a v očích dál měla otupělý výraz.

„Vezmu tě do Kantonu,“ pokračovala. „Farmář Tchang nás tam sveze ve svém voze.“ Pak do lavoru přilila studenou vodu.

Vypískla jsem a začala tleskat radostí. V Kantonu jsem nikdy nebyla, ale od potulných vypravěčů jsem o něm slyšela spoustu věcí. Prodavači chodí po ulicích a můžete si od nich koupit slazené švestky, sladké bulky a pečené kaštany. Při té představě mi zakručelo v břiše, protože mi to připomnělo, že jsem od včerejší misky vodnaté kondži nic nejedla. Vypravěči také líčili, že tam jsou na ulici akrobati, polykači hadů a loutková divadla.

„Bratříček jede taky?“ zajímala jsem se.

„Ten je moc malý,“ vysvětlila mi. „Tak jsem ho na den poslala k sousedům. Tohle je výlet pro matku s dcerou.“

„Proč tam jedeme?“

„Dívky se přece nesmí vyptávat,“ okřikla mě. „Hodné holčičky mlčí, dodržují pravidla a poslouchají dospělé.“ Mluvila sice mírným tónem, ale v obličeji měla zkormoucený výraz, který mě tak vyděsil, že jsem zmlkla.

Klekla si přede mě a kolébala v dlaních mé zlaté lilie.

„Pamatuješ si, proč jsem ti už ve čtyřech letech začala svazovat chodidla?“ zeptala se.

„Protože… protože…“ zavrtěla jsem hlavou.

S dlouhým povzdechem mi začala vysvětlovat. „V jiných rodinách v naší vesnici s ovazováním začínají až u šestiletých dívek. Ve venkovských rodinách občas čekají až do sedmi nebo osmi let, když zoufale potřebují výpomoc. Ale to je nebezpečné. Víš proč?“

Opět jsem zavrtěla hlavou.

„Protože v té době už kosti můžou být moc tuhé na to, aby se daly tvarovat. Já tě tak moc miluju, že jsem ti nohy svázala už před dvěma lety, jako bys byla dáma, abys měla dokonalé zlaté lilie a mohla být jako konkubína Jao-Niang. Pamatuješ si její příběh?“

„Ano!“ Protože jsem ji moc chtěla potěšit, vesele jsem jí odrecitovala příběh, který mi často vyprávěla před spaním. „Kdysi dávno, než na Čínu zaútočili Mandžuové, byla země rozdělená na spoustu malých království a připomínala sešívaný přehoz. Tehdy vládl císař Li Jü. Moc rád se díval na nové věci. Jednou své mnohé manželky poprosil, aby ho překvapily novým tancem. Všechny se o to pokusily, ale žádná nebyla dost dobrá, kromě Jao-Niang. Ta si ovinula nohy tak, že vypadaly jako srpky měsíce a tančila na špičkách!“

„A co dál?“ vyptávala se.

Zamračila jsem se.

Napověděla mi: „Na císaře tím udělala takový dojem, že ji povýšil na hlavní císařskou manželku…“

„Aha!“ Pak jsem rychle její větu dokončila. „Takže už Jao-Niang nemohla poroučet žádná jiná manželka, jenom císařovna. Všechny dámy u dvora ji začaly napodobovat a brzy se připojily i bohaté dívky z celé země. A teď si nohy ovazují všechny slu… slušné dívky. A matky, které své dcerky opravdu milují, zajistí, aby měly dokonalé deseticentimetrové zlaté lilie.“

Čekala jsem, že si za zbytek rychlé odpovědi vysloužím pochvalu, zvlášť když jsem se jenom jednou zakoktala, ale aa noeng se rozechvěly rty. Chtěla jsem ji obejmout, ale ona zavrtěla hlavou, narovnala se a uhladila si sepranou tuniku ou.

„I ten nejchudší chlapec může doufat, že složí císařské zkoušky a stane se mandarínem, když je dost chytrý a pilný,“ vysvětlovala, „ale dívka si může zlepšit život jen díky zlatým liliím. Poskytla jsem ti tento obrovský dar. Ať se stane cokoli, přála bych si, abys nikdy nezapomněla, jak moc tě miluju. Jsi moje vzácná perla. Chápeš to?“

„Taky vás miluju takhle moc!“ Rozpažila jsem tak, až se mi dlaně skoro setkaly za zády. Ona však můj úsměv neopětovala.

„A proč je tak důležité mít deseticentimetrové zlaté lilie?“ zeptala se.

„Abych se dobře vdala,“ pípla jsem. „Dohazovačky i tchyně mají malé nožky rády. Zlaté lilie jsou důkazem dívčiných dobrých vlastností.“

„Ano,“ potvrdila. „Dokonalé zlaté lilie mají jen dívky s obrovskou vytrvalostí a disciplínou. A takové dívky chtějí pro své syny tchyně z dobrých rodin.“ Stiskla mi ruce a zeptala se: „Chceš se vdát do dobré rodiny, až vyrosteš?“

„Ano.“

„A jak získáš deseticentimetrové zlaté lilie?“ zeptala se.

„Musím klidně sedět, když mi myjete nohy a měníte obvazy.“

„A co ještě?“

„Nesmím si stěžovat, když mi obvazy utahujete.“

„Přesně tak,“ odpověděla pomalu. „Ale…“ Po dlouhé pauze dodala: „Teď už jsi velká. Je na čase, aby ses o zlaté lilie naučila pečovat sama.“

„Já jsem ale ještě malá,“ namítla jsem, protože mě vyděsil její vážný tón.

„Pozorně se dívej,“ nařídila mi. Rozvázala obvazy a vložila mou levou nohu do lavoru s teplou vodou. Masáží odstraňovala odumřelou kůži na chodidlech a mezi prsty. Pak mi ostříhala nehty, posypala nohu kamencem a nakonec zabalila do ručníku.

„Kamencem nesmíš šetřit,“ poučila mě. „Brání totiž svědění a pocení.“

Obalila mi nohu čistým pruhem tmavomodré bavlněné látky. S každou vrstvou se zvyšoval tlak, až mi chodidlo pulzovalo bolestí a v očích mě pálily nevyplakané slzy. Musela jsem zapojit všechnu svou vůli, abych nenaříkala. Ona mi dál ovazovala nohu, utahovala látku mnohem pevněji než obvykle. Snažila jsem se nohou ucuknout. Ona ji sevřela ještě více. „Nehýbej se,“ nařídila mi.

„Aa noeng,“ plakala jsem. „Hrozně moc to bolí.“

„Pšt,“ okřikla mě. „Jednou ti zlaté lilie přinesou dobrého manžela. Budeš chodit v hedvábí a žít v domě s kachlíčkovou podlahou. A nejlepší bude, že už nikdy nebudeš mít hlad.“

Můj nářek postupně utichal, protože mi dál líčila, jakými lahůdkami si budu plnit břicho, až se vdám do bohaté rodiny. Nakonec mi nohu schovala do bot z indigové bavlny. Postrčila lavor směrem ke mně.

„Teď to samé udělej i s pravou nohou,“ vybídla mě.

Cesta do Kantonu by z naší vesnice pěšky trvala den. Ale protože bychom s aa noeng kvůli ovázaným nohám cestu neušly, vzal nás tam rolník Tchang. Kola jeho vozu hnětla kroupy a bahno do nechutné břečky. Do obličeje nám šlehaly poryvy ostrého větru, a ačkoli mě aa noeng tiskla k sobě, třásla jsem se zimou. V poledne jsme zastavili a rolník se s námi podělil o jídlo. Bulka s vepřovým mě pálila na rozpraskaných rtech, ale moje břicho potěšila. Teprve když jsem dojedla svůj díl, jsem si všimla, že aa noeng se toho svého sotva dotkla, přestože jsme maso neměly od otcovy smrti. Rolník ji přesvědčoval, aby jedla, a obličej mu přímo přetékal soucitem. Ze zdvořilosti tedy pár soust bulky polkla, ale vypadala opravdu zkormouceně, tak jako krátce po tatínkově smrti. Když jsem si to spojila s jejím podivným chováním dnes ráno, vepřovou bulku v mém žaludku to proměnilo v kámen.

Když jsme dorazili do Kantonu, šedá odpolední obloha ještě více setměla. Během cesty jsem neklidně spala. V sílícím chladu mi cvakaly zuby, takže jsem nedokázala vnímat všechny podivné věci, kolem kterých jsme projížděli.

Matka od poledního jídla mlčela, ale teď se náhle probrala a oslovila mě naléhavým hlasem: „Jsi hodná holčička. Musím to udělat, protože to jinak nejde.“

Rolník si odkašlal. „Musíte jí to říkat už teď?“

„Ano,“ prohlásila odhodlaně aa noeng. „Musí to vědět.“ Pak znovu začala mluvit se mnou: „Od teď budeš bydlet v pěkném cihlovém domě s Fongovými. Je to milá a bohatá rodina.“

Snažila jsem se pochopit, co mi tím naznačuje. „A kdy se vrátím domů?“ zajímala jsem se. „Zítra?“

„Prodala jsem tě k Fongovým jako muizai,“ vysvětlila mi a svraštila obličej. „Hospodyně slíbila, že nebudeš obyčejná otrokyně. Paní Fong chce, abys dělala osobní služebnou její dceři, jako Zelená, která se stará o manželku a dcery náčelníka naší vesnice. Nebudeš muset zastávat žádnou těžkou práci.“

Natáhla jsem ruce a sklopila jí obličej, aby se mi podívala do očí, ona však ty své pevně zavřela. „Zelená přece je sirotek,“ namítla jsem, „ale ty mě budeš jezdit navštěvovat, ne?“

Otevřela oči a pomalu zavrtěla hlavou.

„Kdy se vrátím domů?“ zeptala jsem se ještě jednou. Zlomil se mi hlas a rozvzlykala jsem se.

„Domů už se nevrátíš. Muizai je něco jiného než nájemná služebná. Budeš patřit své paní, tak jako Zelená – ta by nemohla odejít, ani kdyby její rodiče byli ještě naživu. A ty taky budeš muset zůstat.“ Dlouze si povzdechla, pak ještě jednou, jako by jí něco uvízlo v hrudníku a teď se to snažila uvolnit. „Musím to udělat. Brzy nás vykážou z domu. Potřebujeme peníze na to, abychom bratříčkovi zaplatili vyučení na tesaře. Jinak nebude mít naději na slušný život.“

Nedokázala jsem si představit, že už nikdy neuvidím domov, že už nikdy neuvidím matku ani bratříčka. „Nikdy“ bylo tak obrovské slovo, že jsem ho nedokázala pojmout. „Ale já přece nedokážu žít s cizími lidmi,“ namítla jsem. „Patřím k vám.“

Mluvila dál, jako by kromě mě přesvědčovala i sebe. „Bez peněz bychom všichni hladověli. A kdo by pak dál nesl příjmení Jung? Musím udělat správnou věc pro ducha tvého otce a naše předky. Chápeš, co se tvé rodině stalo, viď?“

Zavrtěla jsem hlavou. Co má tatínkova smrt společného s touhle rodinou Fongových? Vůbec jsem to nechápala. Ale vybavila jsem si, co se stalo před pěti měsíci. Aa de se vrátil domů od svých rybníčků a lehl si do postele, protože si stěžoval na křeče v břiše. Vůbec neměl chuť k jídlu a ta trocha ovesné kaše, co do sebe dostal, hned zase vyšla ven. Proměnil se z muže, který měl sílu a vytrvalost buvola, ve vychrtlého invalidu. Vesnický taj fu mu předepsal bylinky, ze kterých mu matka vařila hořký čaj a pak mu ho dávala po lžících, ale on ho v sobě neudržel. Byl rozpálený horečkou a zároveň měl zimnici. A tak to pokračovalo čtrnáct dní až do jeho smrti. Aa noeng naše úspory použila k tomu, aby mu zařídila řádný pohřeb.

A od té doby se náš život drobil jako rozmačkaná sušenka. Matka sama nedokázala farmu obstarat. Zpožďovali jsme se s nájmem, chovné rybníčky začaly být zanedbané a nikdo nesklízel morušové listy, takže naši bourci zemřeli hlady. A hlad jsme měli i my, i když se aa noeng snažila naše zásoby rýže uchovat co nejdéle, proto rýžovou kaši hodně nastavovala vodou.

„Tohle je tvoje příležitost,“ přesvědčovala mě. „Sice budeš otrokyně, ale budeš mít co jíst a střechu nad hlavou. Budeš se mít lépe než my.“ Roztřásly se jí rty, jako by tomu tak úplně nevěřila. „Buď hodná, vděčná a trpělivá,“ říkala mi. „Poslouchej rozkazy a nikdy nezapomeň, kde je tvé místo. Muizai musí být stínem své paní. Jsi tam, abys plnila každé její přání. Nikdy na to nezapomínej. Nesmíš se s ní nikdy hádat nebo vzdorovat jejím rozkazům. Lidem, co dokážou spolknout hořkost a smířit se s osudem, se žije mnohem snáze.“

„Já jsem přece moc hodná,“ hájila jsem se. „Neposílejte mě pryč.“

Přitáhla si mě k hrudníku a pevně mě stiskla. „Můžeme jet domů?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase. Ona mi neodpověděla a dál mě pevně držela, dokud jsme nedorazili k velkému domu, větší jsem ještě neviděla. Nad hlavním vchodem visela obrovská černá deska se dvěma zlatými znaky. Vstup pak tvořila červená brána, vyšší než dva dospělí, každé z křídel střežila dračí hlava. Když jsme projížděli kolem, jejich rudě nabarvené oči na mě zíraly a draci vypadali, jako by se chystali zaútočit na všechny návštěvníky, kteří se odváží zaklepat tlustými bronzovými kruhy mezi jejich zuby.

Zdálo se mi, že trvá celou věčnost, než náš vůz dům objel. Pak rolník Tchang zastavil koně před dvojitými dveřmi běžné velikosti, jež připomínaly ty u nás doma, u kterých jsem si vždycky sáhla na překlad, když si mě aa de posadil na ramena. Tchang matce pomohl slézt z vozu a pak mě postavil vedle ní. Když klepala, držela jsem se jí za rukáv. Aa noeng přivítala dáma v hezkém prošívaném kabátě a pobídla nás, abychom vešly na dvůr vybavený kamenným stolem.

„Já jsem Třešnička, hospodyně a osobní služebná paní Fong,“ oznámila žena s masitou bradavicí na bradě mé matce. „Lehce si namočte palec v inkoustu a tady ho otiskněte.“ Ukázala na červený papír.

„Počkejte!“ vyhrkla aa noeng. „Co se na něm píše?“

„Jsou to standardní podmínky smluvního služebnictví.“

„Prosím, povězte mi to.“

Třešnička prudce vydechla a pak řekla: „Píše se tam, že souhlasíte s prodejem malé dívky paní Fénix Fong, první Fong tcha-aj tcha-aj. Vaše dcera bude služebnou slečny Lin-ťing, pokud jí paní Fong nenařídí, aby sloužila někomu jinému. Paní Fong má také právo prodat vaši dceru do jiné domácnosti.“

„Píše se tam, že můžu dceru vykoupit na svobodu?“

„Nevím, proč se na to ptáte,“ durdila se Třešnička. „Už tu pracuju více než deset let a žádný rodič si pro svou dceru nikdy nepřišel. Tohle není žádná zastavárna.“

„Prosím,“ žadonila. „Já to prostě musím vědět.“

„Píše se tu, že ji můžete vykoupit na svobodu, když nám vrátíte kupní cenu a dvacetiprocentní úrok za každý rok, kdy ji Fongovi budou živit a šatit. Tak jste už připravená pod to dát otisk palce?“

Podívala jsem se na aa noeng s nadějí, že si to rozmyslí. Ona se však ještě víc zachmuřila. Mezi řasami se jí objevily slzy, které si rychle otřela do rukávu. Já jí ještě silněji sevřela předloktí.

Třešnička zjihla. „Paní Fong je laskavá a spravedlivá. Vaše dcera se bude mít dobře.“

„Ale pak jí bude povolený sňatek?“ ujišťovala se matka naléhavým hlasem, který byl zároveň plný pochyb.

„Když má muizai takové štěstí, že dostane nabídku k sňatku, tak může být ze smlouvy vyvázána. Troufám si tvrdit, že paní Fong jí najde vhodného manžela, až jí bude kolem osmnácti let. Jestli tedy bude pilná a poslušná. Ráda bych vám řekla, že spousta muizai raději zůstane u nás, než aby se vdaly za sběrače fekálií nebo mrzáka. Ale protože má vaše dcera ovázané nohy, může doufat, že jí najdeme slušného rolníka.“

„A můžete se za sňatek zaručit?“ naléhala na ni aa noeng.

„V životě není nic jistého. Ale paní Fong je ctihodná a laskavá. Teď to podepište.“

Matka třesoucí se ruku dlouho držela nad listem papíru, pak konečně ponořila palec do inkoustu a přitiskla ho na smlouvu. Po tvářích jí stékaly slzy. Dvě dopadly i na dokument, kde rozmazaly výrazné černé znaky. Jakmile byla dohoda uzavřená, osušila si tvář do rukávu a s odhodlaným výrazem v obličeji si přede mě klekla.

„Pamatuj si moje slova,“ kladla mi na srdce. „Buď trpělivá a poslouchej. Mohlo by to dopadnout i mnohem hůř.“

Nedokázala jsem si představit, co by mohlo být horší než to, že už ji nikdy neuvidím. Objala jsem ji kolem krku a rozplakala se. „Nenechávejte mě tady jako otro-kyni!“

Matka mi ruce odtáhla a chytila mě za ramena. Snažila jsem se vykroutit dopředu, abych se k ní přitiskla. Ale ona mě svírala tak pevně, že jsem zůstala na místě.

„Poslouchej,“ konejšila mě. „Abychom se spolu mohly znovu vidět, musíš být opravdu hodná. Nejdůležitější je, aby ses dobře starala o zlaté lilie, jinak se nebudeš moct vdát. Můžeš mi to slíbit?“ Pokusila se o úsměv, ale vypadal nějak celý nakřivo.

„Prosím, aa noeng, já mám strach.“

„Když se ti nohy pokazí, už mě nikdy neuvidíš. Rozu-míš mi?“

„Potřebuju se ještě jednou přitulit,“ plakala jsem a s rozpaženýma rukama k ní klopýtala. „Jenom jednou…“

Ale aa noeng se ke mně obrátila zády a odkráčela tak rychle, jak jsem to u ní ještě nikdy neviděla.

U brány na mě vrhla poslední pohled, pak se narovnala a zmizela úzkou uličkou. Zkoušela jsem běžet za ní, ale Třešniččiny silné paže mě zadržely na místě. „Nech matku jít,“ řekla mi. „Teď už patříš rodině Fongových. Když budeš hodná, možná se s ní ještě uvidíš.“

Kousla jsem ji do ruky. Ona překvapeně vyjekla a pustila mě. Já vyrazila dopředu, ale pak jsem se na zlatých liliích zapotácela a ještě před bránou se natáhla na zem. Ovšem pád mě bolel mnohem méně než její políček.

„Okamžitě se přestaň tvářit takhle drze,“ nařídila mi. „Teď už jsi muizai.“

2

Lin-ťing

Aa noeng mi tvrdila, že Květinka je zvláštní dárek jen pro mě. Doufala, že spolu vyrosteme jako ona a Třešnička, která je její muizai už od jejich šesti let. Teta Záře a sestřenice Elegance mi záviděly, že mám služebnou s ovázanýma nohama; žárlivost jsem zpozorovala i u druhé aa noeng, která má jinak velmi mírnou povahu. Ale rozčilovalo mě, jak byla matka z Květinky celá pryč, dokonce mě s ní, s otrokyní, srovnávala.

„Lin-ťing,“ vyhrkla aa noeng. „Podívej, jak krásné ploché stehy Květinka umí. Ta kombinace karmínové a sytě růžové je prostě úžasná. Stačilo by mi, kdybys vyšívala aspoň zpoloviny jako ona.“

I když matka mluvila se mnou, otočená byla na mou muizai. Jejich hlavy se téměř dotýkaly a ona dál obdivovala hladké, pravidelné stehy zůstávající pod Květinčinou jehlou. Okvětní plátky doplňovala pruhem hnědozelené bavlnky, některé plošky byly tmavší než jiné. Nechápala jsem, co aa noeng myslí těmi řečmi o červených a růžových odstínech, protože já všude viděla jen směs žluté, modré, světle zelené a šedé, ale měla jsem moc velký strach na to, abych se zeptala. Zabodla jsem jehlu do hedvábí a protáhla přízi dolů. Steh nakrabatil látku, protože stáhl i ty sousední. Na druhé straně kulatého stolu jsem vycenila zuby a zahodila vyšívací bubínek na naleštěné dřevo, protože jsem čekala, až si mě aa noeng všimne. Jako první zvedla oči Květinka a naše pohledy se setkaly. Pak je zase rychle sklopila k jehle a já zaťala ruce v pěst.

„Lin-ťing, přestaň se chovat jako divoška,“ okřikla mě aa noeng. „To tedy své muizai dáváš pěkný příklad.“

„To ona je divoška!“ hájila jsem se.

Matčino neuvěřitelně vysoké čelo se zamračilo. Já oběhla stůl a dvěma prsty jsem své muizai zatahala za rukáv. Dávala jsem si pozor, abych se nedotkla zaschlých skvrn, a zvedla jsem palec, abych ho ukázala aa noeng, která po mně vrhla přísný pohled. Vypadalo to, že to nepochopila, tak jsem jí to vysvětlila: „Květinka si utírá nos do rukávů.“

Květince zrudly tváře a vytrhla mi rukáv z prstů. Schovala obě ruce pod stůl a hlavu sklonila tak nízko, až se jí téměř dotýkala výšivky. Jenže matka ji nenapomenula a místo toho řekla: „Lin-ťing, to je od tebe ošklivé. Vždyť to ještě není ani měsíc, co Květinka odešla od rodiny. Musíš s ní mít trpělivost, svých venkovských zvyků se nezbaví hned.“

„Ale taky zívá a nezakrývá si přitom pusu,“ doplnila jsem. „Jednou dokonce z podlahy zvedla moji čcha-šao pao a dala si ji do pusy, jako pes. Ona i její rodina určitě žili jako prasata.“

Květince po tvářích kanuly veliké slzy, padaly na květinový vzor a špinily ho. Z nosu jí vytékala nudle a ona začala zvedat ruku k obličeji, na půl cesty ji zastavila a pak ji znovu schovala pod stůl. Já kvůli tomu trochu začala mít výčitky svědomí. Natáhla jsem se pro kapesník, ale aa noeng byla rychlejší, poplácala Květinku po zádech a otírala jí obličej nažehleným hadříkem. Květinka vykulila uplakané oči a přejížděla pohledem mezi matčiným úsměvem a mým mračením. Nejradši bych ji praštila, že si pozornost mé matky znovu zabrala pro sebe, ale neodvážila jsem se matku ještě víc rozzlobit.

„Krutá paní si nikdy nezajistí věrnost služebnictva,“ varovala mě aa noeng. „Květinka je trpělivá a poslušná, jestli chceš být dobrá ve vyšívání, tak bys tyto její vlastnosti měla okoukat. Je škoda, že takováto dívka se narodila do neurozené rodiny. Jestli si nedáš záležet na tom, aby ses ve vyšívání i způsobech zlepšila, lidé si začnou myslet, že to ty jsi muizai.“

„Nechcete ji náhodou za dceru místo mě?“ zeptala jsem se a vyhrkly mi slzy do očí.

„Nesmysl,“ okřikla mě matka a přezíravě mávla rukou, jako by moje otázka byla otravný hmyz.

„Tak chcete?“ zopakovala jsem, dupnula nohou a stáhl se mi krk. Chtěla jsem, aby mě aa noeng objala, posadila si mě na klín a ujistila mě, že mě miluje. Moje druhá aa noeng to s mými nevlastními sestrami dělala vždycky, když je něco rozrušilo. Dokonce je hladila po vlasech a kolébala, dokud se jim neulevilo.

„Lin-ťing,“ okřikla mě ledovým tónem. „Když nebudeš pracovat stejně tvrdě jako tvoje muizai, nikdy nebudeš tak dobrá jako ona. Vrať se na židli a vezmi si bubínek.“

„Ne!“ vyjekla jsem, vrhla se dopředu a zaťala ruce v pěst.

„Jdi,“ prohlásila. Stáhla rty do úzké čárky, přimhouřené oči měla jako z ledu a oválný bledý obličej jako z kamene. Často jsem přemýšlela, jestli se pod tím chladným povrchem někde neschovává moje pravá matka, jestli bych, kdybych hrabala dostatečně hluboko, našla vřelou duši podobnou druhé aa noeng.

„Tohle je poslední varování,“ pronesla. „Začni se chovat jako dáma.“

Jakmile se mi podařilo matce utéct, vběhla jsem do tatínkovy pracovny. Zvedl hlavu od papírů a zamračil se. Když však uviděl mě, usmál se a pokynul mi. Vlezla jsem mu na klín.

„Tak jak se má moje malá uličnice?“ škádlil mě, když mě jemně zatahal za nos.

„Aa noeng mi vyhubovala jen proto, že jsem řekla, že moje otrokyně má venkovské způsoby. Za všechno může ona. Chci jinou služebnou, s obrovskýma nohama, aby vůbec neuměla vyšívat.“

„Jestli se svou služebnou nejsi spokojená, tak své matce řekni, aby ti našla jinou.“

„Ale ona mě nechce poslouchat. Prosím, aa de, mohl byste ji přesvědčit, aby Květinku poslala pryč?“

„Já se nemůžu plést do ženských záležitostí.“

Založila jsem si ruce na hrudníku a nafoukla se. On mě dloubal do žeber, dokud mě tím lechtáním nerozesmál. Pak se zeptal: „Kdy máš svůj obřad ovázání nohou?“

„Příští měsíc.“

„To už je brzy,“ prohlásil. „Nechtěla by sis nechat přirozená chodidla?“

Abych se ujistila, že aa de nevtipkuje, seskočila jsem mu z klína a otočila se, abych mu viděla do tváře. Z jeho výrazu jsem poznala, že by si přál, abych odpověděla ano. Smál se tak široce, že jsem dohlédla i na zlaté zuby vzadu. Oči mu nadšeně zářily. Hrál si s nefritovým prstenem na palci, kroutil ho na jednu stranu, pak na druhou. Chtěla jsem ho potěšit, ale nemohla jsem lhát.

„Velká chodidla mají jenom otrokyně. Nechci být jako ony, chci být jako moje matky.“

„Skáčeš ráda panáka?“

Přikývla jsem.

„Taky moc ráda lezeš na stromy a rychle běháš, viď?“

„Ano!“

„A až budeš mít ovázané nohy, tak nic z toho už nebudeš moct dělat. Opravdu se toho chceš vzdát?“

„Ne,“ dodala jsem rychle. „Ale taky chci zlaté lilie.“ Kroutila jsem rukama. Až do této chvíle jsem o obřadu ovázání nohou přemýšlela jako o velké slavnosti, při které mě zahrnou dary a získám si pozornost svých tetiček a sestřenic. Matka slibovala, že to bude jeden z nejlepších dnů mého života, hned za svatebním dnem a porodem prvního syna. Nemohla jsem se toho dočkat, protože jsem si neuvědomovala, že od té chvíle už nebudu moct hrát své nejoblíbenější hry. Jenže teď už jsem si tak jistá nebyla. Ale mít velká chodidla dál bylo nepředstavitelné, vždyť zlaté lilie měla každá dáma. Lidi by si pak mysleli, že jsem otrokyně a Květinka paní. A to jsem nemohla připustit.

Podívala jsem se na tatínka, aby mě ujistil.

„Už je jiná doba,“ vysvětloval mi. „Některé vznešené rodiny už svým dcerám nechávají přirozená chodidla.“

„Ale aa noeng a ma-a ma-a tvrdí, že velká chodidla jsou sprostá.“

„Tvoje matka a babička jsou velmi konzervativní. Něco ti ukážu.“

Otevřel koženou krabici a vytáhl fotku. Na ní byla mladá dáma, jen o několik let starší než já. Seděla na houpačce a z bohatě vyšívaného lemu kalhot jí vykukovala obrovská chodidla. Ale ona se vůbec nestyděla, naopak se usmívala. Tázavě jsem se na tatínka podívala.

„Tahle mladá dáma je dcerou bohatého kupce. Její rodina je křesťanská a už svým dcerám nohy neovazuje. Jednou budou mít přirozená chodidla všechny dívky. Chceš být moderní dívka jako ona?“

„Nechci vypadat jako otrokyně.“

„Pojďme to probrat s tvojí matkou,“ prohlásil a poplácal mě po hlavě. „Požádal jsem ji o setkání v přijímacích pokojích u ma-a ma-a. Chci jí oznámit něco důležitého.“

Začala jsem se bát, že se stane něco špatného. Návštěva v babiččiných pokojích nevěstila nic dobrého ani pro mě, ani pro aa noeng. Od dědečkovy smrti před čtyřmi lety se ma-a ma-a přestěhovala do vzdálenějšího křídla, kde odpoledne trávila modlitbami za jeho duši. Klíče domácí paní i většinu povinností sice předala mé matce, ale ženské komnaty dál spadaly pod její vedení.

Když jsme vešli do přijímacího pokoje ma-a ma-a, zjistila jsem, že matka dorazila před námi. Krčila se na nízké stoličce se sklopenou hlavou a rukama spojenýma v klíně, ačkoli podél obou stran místnosti stály židle.

Otec ma-a ma-a pozdravil hlubokou úklonou. Kývla na židli vedle té své. Mně nevěnovala pozornost, proto jsem se rychle postavila vedle matky. Kvůli silné vůni santalového dřeva vycházející z velké vonné tyčinky zatočené do spirály bych si nejradši zakryla nos, ale přísný výraz v babiččině obličeji mě okamžitě varoval, abych to nedělala.

Jakmile babiččina muizai dospělým nalila čaj, otec si odkašlal a promluvil.

„Ctěná matko, chystám se vám navrhnout něco velmi radikálního, ale chtěl bych vás poprosit, abyste si zachovala otevřenou mysl.“

Ma-a ma-a povytáhla obočí a upřela na něj přísný pohled. I když v místnosti bylo chladno, otec měl zarudlý obličej a tahal se za límec.

„Pokračuj,“ vybídla ho.

„Lin-ťing by neměla mít obřad ovazování nohou.“

Ma-a ma-a a aa noeng se na něj vyděšeně podívaly.

„Všechny západní státy tuto praktiku odsuzují jako krutou a barbarskou,“ pokračoval. „Čína kvůli tomu působí primitivně. Proto vás žádám, abyste Lin-ťing dovolily, aby si nechala přirozená chodidla.“

Babička bouchla šálkem o stůl tak prudce, že praskl. Zírala na něj. Netušila jsem, že její šikmé oči se mohou takhle rozšířit. S matkou jsme si vyměnily vyděšené pohledy. Muizai, která nenápadně přišla utřít rozlitou tekutinu, na tatínka vytřeštila oči, protože ji svým návrhem naprosto omráčil.

„Ty snad chceš zneuctít své předky?“ divila se ma-a ma-a.

„Ctihodná matko, prosím, poslouchejte…“

„Takovou žádost přece nemůže pronést žádný syn.“

„Tohle nemá nic společného se synovskými povinnostmi.“

„Milý manželi,“ zapojila se aa noeng. „Lin-ťing musí mít ovázaná chodidla, jinak se neprovdá. Už takhle jsme to odkládali moc dlouho.“

„Fénix má pravdu,“ souhlasila ma-a ma-a. „Zlaté lilie jsou známkou každé dobře vychované dívky. Žádná vznešená tchyně nepřijme dívku s velkými chodidly. Chcete z ní snad učinit starou pannu nebo zneuctít naši rodinu?“

„Doba se mění,“ namítl otec. „V příštích desetiletích od ovazování chodidel upustí většina rodin. Navíc už jsem sňatek pro Lin-ťing zajistil.“

Spadla mi brada.

„A co je s budoucím ženichem v nepořádku?“ vyzvídala aa noeng.

„Je nějak chromý nebo pomalý v myšlení?“ ujišťovala se ma-a ma-a.

„Je zlý?“ zajíkla jsem se.

Aa de se na mě povzbudivě usmál. „Je to správný malý džentlmen, o něco starší než ty. Prý to také je velký sportovec. Budete toho mít hodně společného.“ Směrem k ma-a ma-a a aa noeng pak dodal: „Chrabrý Li je prvním synem pana Liho, místokrále Tchien-ťinu.“

„A proč by tak důležitá rodina chtěla nevěstu s velkými chodidly?“ nechápala ma-a ma-a. „A proč Lin-ťing?“

„Ctihodná matko, prosím vás, abyste mě nechala domluvit, než se rozmyslíte.“ Neochotně přikývla. „Pan Li je jedním z nejvlivnějších čínských státníků, je to jeden z nejdůvěryhodnějších vyslanců a vyjednavačů císaře Kuang-süho. Spojení s panem Lim prostřednictvím sňatku má klíčový význam pro mou kariéru. Slíbil mi, že, jakmile budou zásnuby Lin-ťing oficiálně potvrzené, jmenuje mě zástupcem guvernéra v Šan-si. Pan Li je přesvědčený, že přežití dynastie Čching závisí na modernizaci. Čína musí vylepšit armádu i námořnictvo moderním dělostřelectvem a parními loděmi, ale Číňané zároveň také musí přijmout nové myšlenky. A jednou z nich jsou i přirozená chodidla. Vidí budoucnost, ve které se manželky mandarínů budou muset stýkat se západními dámami, a naše ženy nikdy nebudou považovány za rovné, pokud budou mít zmrzačená chodidla. Proto také usiluje o snachu s přirozenými chodidly. Ale zatím se panu Limu nepodařilo najít podobnou dívku z vhodné rodiny. Někteří vlivní muži sice slíbili, že svým synům zakážou sňatek s dívkou se zlatými liliemi, ale nedokážou přesvědčit své matky a manželky, aby přijaly přirozená chodidla. Což mi nabízí jedinečnou příležitost.“

„Ať si pan Li hledá dál,“ vyhrkla matka. „Naše dcera se do jeho absurdní snahy nezapojí. Hnutí proti ovazování chodidel je odsouzené ke zkáze. Vezměte si například novou muizai naší Lin-ťing. Dokonce i chudá negramotná venkovanka chápe význam ovázaných chodidel. Tahle rodina musela hodně obětovat, aby své dceři ovázala chodidla už ve čtyřech letech. Co bych byla za matku, kdybych to nezařídila i pro Lin-ťing?“

„Fénix, tyhle názory už jsou zastaralé,“ namítl. „Jsou to řetězy, které Číně brání v pokroku.“

„Zápaďanům nejde o dobro Číny,“ nedala se matka. „Dobře vědí, jak je opium škodlivé, ale stejně ho vrhli mezi naše obyvatele, až se na něm stali manželé závislými a zničilo to celé rodiny.“

„Tady nejde o jejich morálku,“ pokračoval otec. „Západ je mocný a vzkvétá. Musíme s nimi být zadobře a učit se od nich, dokud jim nebudeme hospodářsky i vojensky rovní.“

„Přestaňte se hádat s aa noeng!“ vykřikla jsem. „Já nechci mít velká chodidla.“

„Fénix,“ pokárala ji ma-a ma-a. „Musíš Lin-ťing lépe vychovávat. Dívka přece má mlčet, dokud není oslovená.“

Aa noeng mě štípla do paže a varovala mě, abych mlčela. „V našich truhlicích je spousta stříbra a všichni naši nájemníci jsou spolehliví,“ prohlásila. „Váš plat nepotřebujeme.“

„Nepracuju už téměř čtyři roky. Mého bývalého pomocníka už dvakrát povýšili a teď je lépe postavený než já. Je to ponižující.“

„Ale vždyť jste tři roky truchlil po smrti mého tchána a nesměl jste pracovat. Nikdo vám přece nemůže mít za zlé, že dodržujete zákon.“

„Fénix, vy se v mužském světě vůbec nevyznáte, tak mě laskavě neponižujte těmito hloupými poznámkami. Naše země je v rozvratu, neustále je v obležení vzbouřenců a pod útokem cizinců. Hongkong, Šanghaj i Sia-men už byly anektovány západními mocnostmi. Řada mých kolegů si jen horkotěžko udržuje své místo, natož aby si mohli najít nějaké jiné. Byl bych hlupák, kdybych podobnou příležitost odmítl.“

Ma-a ma-a sáhla pro své modlitební korálky a zamumlala sútru. „Svého syna podporuji,“ oznámila. „Jeho kariéra stojí na prvním místě. A když už kvůli tomu musíme obětovat dceru, proč by to nemohla být zrovna Lin-ťing.“ Pak se zamračila na aa noeng a prohlásila: „Stejně jsi, Fénix, s ovázáním jejích chodidel čekala moc dlouho. Velká chodidla u dívky způsobují divokost, drzost a nestoudnost.“

„Ale, ma-a ma-a,“ upozornila jsem ji, „za to přece nemůže aa noeng. Čekání nám doporučil geomant.“

„Pšt, Lin-ťing!“ utrhla se na mě aa noeng. „Babičce přece nikdy nesmíš odporovat.“

„Ale vždyť je to pravda. Geomant říkal…“

Aa noeng mě umlčela ostrým políčkem. Podívala jsem se na tatínka a doufala jsem, že ma-a ma-a vysvětlí, že jsem říkala pravdu, všichni jsme přece věděli, že geomant věštil, že když mi nechají nohy ovázat před sedmými narozeninami, způsobí mi tím předčasnou smrt. Ale on se od nás odvrátil a zkoumal ozdoby na zdi.

Ma-a ma-a nás zpražila pohledem, jako bychom byly jen hromada odpadků, a pak pokračovala v mluvení. „Dceřin hřích je odpovědností její matky, a matčin hřích naopak je dceřiným břemenem. Lin-ťing je vzpurná a neposlušná. Vyšívá přímo příšerně. Lajdácké stehy svědčí o nedbalosti a netrpělivosti. Má moc divokou povahu. A můžeš za to ty. Když ji nedokážeš zkrotit, vezmu ti klíče od domácnosti a předám je druhé manželce.“

Aa noeng padla na kolena a plazila se k babičce, kde přitiskla čelo na její zlaté lilie. „Ctihodná matko, prosím vás, abyste se rozmyslela. Prosím, mějte s ní slitování. Jakmile jí ovážeme nohy, zkrotne.“

Ma-a ma-a kopla matku do čela tak prudce, že jí málem odlétl zlatý hřebínek s fénixem. Sykla jsem na ni, ale aa noeng mě očima prosila, abych se chovala slušně. Znovu jsem se podívala na tatínka, toužila jsem po tom, aby něco řekl a aa noeng se zastal. Ale jeho pohled byl tvrdý a netrpělivý.

„Fénix, přestaňte dělat scény,“ okřikl ji. „Je to skvělá partie. Lin-ťing bude žít v dostatku, a navíc se stane jednou z mladých dam, které pomohou s proměnou Číny v moderní stát. To je přece báječná budoucnost!“

Ačkoli jsem si dál přála, aby se matky zastal, tak jak bych se na něj mohla zlobit, když mi chtěl zajistit ten nejlepší život? Ale opravdu ze mě i bez zlatých lilií bude dáma?

„A co když se Chrabrému Limu něco stane?“ zajímala se matka. „Mezi zásnubami a sňatkem uplyne spousta času. A kdyby Chrabrý Li mezitím zemřel, o dívku s velkými chodidly pak nikdo nebude stát.“

„To je jen málo pravděpodobné,“ trval na svém aa de.

„Život je plný nemocí a neštěstí. Pak bude nemožné pro Lin-ťing sjednat další vhodný sňatek.“

„Pro kariéru svého syna,“ prohlásila ma-a ma-a, „jsem tohle riziko ochotná podstoupit. A to je v této záležitosti moje poslední slovo.“

I přes tatínkův veselý tón a lákavé sliby jsem si kousala spodní ret, protože se v mé mysli začaly objevovat pochybnosti. Velká chodidla byla ošklivá a sprostá. Aa de tvrdil, že jsem jeho nejmilejší dcera, ale podle ma-a ma-a mě měli obětovat. Jestli mě tak miloval, tak proč radši neobětoval jednu z mých nevlastních sester?

3

Květinka

Měla jsem úplně prázdné břicho a kvůli únavě byly všechny moje končetiny jako ze dřeva. Každé ráno jsem vstávala za úsvitu, kdy jsem slečně Lin-ťing musela donést horkou vodu na umytí. Kuchyně byla od její ložnice tak daleko, že když jsem dorazila k jejím dveřím, zlaté lilie se mi svíraly bolestí a ruce se mi kvůli těžké měděné konvici celé třásly.

Kručelo mi v břiše a toužila jsem po dalším přídělu vodnaté rýžové kaše a povadlé brokolice kaj lan, do kterého ale ještě zbývalo několik hodin. Podívala jsem se na blízkou kamennou lavici a zatoužila si na ni položit bolavé nohy, ale Třešnička mě varovala, že jestli si mě slečna Lin-ťing rychle neoblíbí, možná mě prodají do nevěstince a pak už svou aa noeng nikdy neuvidím. Při vzpomínce na matku se mi v hrudníku objevil smutek a pevně se tam usadil. Rychle jsem mrkala, abych zahnala slzy, dávala jsem jednu nejistou nohu před druhou a stoupala k pagodě, která stála na uměle navršeném kopečku. Kdybych slečně Lin-ťing stačila v jejích hrách, tak by si mě možná oblíbila. Ale kvůli ranní spršce teď schody byly mokré a kluzké. Lin-ťing přede mnou skákala jako žába. Shora střílela přes okraj pagody bambusové vážky a dívala se, jak krouží k zemi. Když si je běžela dolů sesbírat, obořila se na mě: „Nedokážeš vylézt do schodů.“

„Ale dokážu,“ vyhrkla jsem a byla odhodlaná jí prokázat opak.

„Tuhle hru můžou hrát jen silní a ty jsi slabá!“

„Vám tahle hra skvěle jde, slečno. Mohla byste mi ukázat, jak vážku správně házet?“

V jejích očích, které měla široko od sebe, se objevilo potěšení a koutky úst jí zaškubal úsměv. Ruce ale dál měla založené na hrudníku.

„Prosím, slečno, moc ráda bych si s vámi hrála.“

„Dobře,“ souhlasila. „Můžeš si se mnou hrát, když vylezeš až nahoru.“

Zhluboka jsem se nadechla a plahočila se vzhůru, opatrně jsem našlapovala, abych se vyhýbala slizkému mechu a malým loužičkám vody, které se shromažďovaly ve žlábcích mezi kamennými dlaždicemi. V polovině schodiště už se mi třásla stehna námahou a lapala jsem po dechu. Nebylo tu žádné zábradlí, o které bych se mohla opřít. Po nekonečných minutách mě od slečny Lin-ťing dál dělilo dvanáct schodů, ona už mezitím stihla dvakrát slézt dolů a zase vylézt nahoru, a pokaždé když kolem mě probíhala, zazubila se na mě. Naléhala jsem na své vyčerpané svaly. Tolik jsem za ní pospíchala, že jsem málem uklouzla a přepadla dozadu, ale díky pohybu paží jsem to dokázala vybalancovat a dopadnout dopředu na ruce. Bála jsem se znovu postavit, abych nesklouzla a nezlomila si vaz, proto jsem se zbytek cesty raději plazila.

„Dokázala jsem to,“ lapala jsem po dechu a pomalu vstávala. „Tak můžeme už si hrát?“

„Trvalo ti to moc dlouho. Už se nudím.“

„Ale já sem zrovna vylezla!“

„Jestli se na mě ještě jednou takhle utrhneš, řeknu aa noeng, aby tě prodala na to hrozné místo, kde holčičky dostávají nemoc, po které jim uhnije nos.“

Padla jsem na kolena a omlouvala se. Tloukla jsem čelem o chladný kámen. „Moc mě to mrzí, slečno. Prosím, nedělejte to.“

„Mně ale nepřipadá, že tě to mrzí.“

Chytila jsem ji za kolena, zvedla hlavu a prosila ji o odpuštění. Ona se ušklíbla, zahodila bambusové vážky do louže, odstrčila mě stranou a poskakovala ze schodů. Jednu jsem zvedla, roztrhla ji a hodila po zahradní pěšině. Kdybych ještě měla velká chodidla, kdyby můj aa de byl pořád naživu, kdybych ještě byla dcera, a ne otrokyně, tak bych slečnu Lin-ťing dohonila a kopla ji do zad. Ale ta kdyby byla jen zbožným přáním a já zůstala opuštěná. Navíc jsem v uších dál slyšela slova své aa noeng: dodržuj pokyny, poslouchej, starej se o zlaté lilie; když to všechno budeš dělat, tak se zase brzy uvidíme.

Když jsem se ten večer vrátila do své ložnice, měla jsem mysl zamlženou únavou a steskem. Nejradši bych se hned zhroutila na slamník. Ale nejdřív si musím omýt zlaté lilie a dát si na ně čisté obvazy, jak mi nařídila matka, jinak už se s ní neuvidím. O tenhle maličký pokoj jsem se dělila se dvěma nepříjemnými služkami z kuchyně a Jarním deštíkem, což byla muizai, která sloužila mladší spolumanželce paní Fong – nesmím zapomenout, že druhé Fong se neříká druhá paní Fong, ale tcha-aj tcha-aj, jinak mě Třešnička zase vytahá za ucho. Protože jsem chtěla mít všechno hotové, než se vrátí další dívky, rychle jsem si otevřela zásuvku, ve které byla náhradní sada indigových obvazů, což byla jediná věc, která mi zbyla po aa noeng. Zapotácela jsem se: byly rozbalené a zamazané od omastku, taky ošklivě páchly – zřejmě směsí moči a shnilé zeleniny. Zkormouceně jsem padla na matraci, zabořila obličej do polštáře a rozvzlykala se. Třáslo se mi celé tělo a volala jsem maminku. Naříkala jsem, dokud jsem nepromáčela všechnu slámu pod polštářem. Když jsem na rameni ucítila ruku, škubla jsem sebou, protože jsem čekala, že mi Třešnička dá políček. Ale byla to Jarní deštík.

„No tak, no tak,“ konejšila mě. „Pomůžu ti je vyprat.“

Protože jsem se bála, že je to nějaký úskok, ucukla jsem. Jarní deštík se nepřidávala ke služkám, když mi nadávaly do „Plevelů“, „Škared“ a „Líných kůží“, ale nikdy předtím na mě ani nebyla hodná.

„Kuchyňské služky jsou moc zlé,“ prohlásila Jarní deštík.

„Proč mě tak nesnáší?“ nechápala jsem.

„Ony…“ odmlčela se a pak se opravila: „Vlastně my všechny ti závidíme, že máš zlaté lilie. Služky jsou tak zelené závistí, že z nich brzy budou nakládané okurky. Ale osobní služebné mají vyšší postavení než ty kuchyňské a já jsem v tomhle pokoji nejstarší. Až jim vyhubuju, už budou hodné.“

„A ty mě taky nesnášíš?“

Povzdechla si, lehce se usmála, až se jí v tvářích objevily dolíčky jako malé fazolky, a pak si sedla na kraj mého slamníku.

„Tak jak je to?“

„Jasně že na tebe žárlím. Kdo by taky nežárlil? Všechny otrokyně by pro zlaté lilie vraždily. Ale tvoje smutné oči mi hrozně připomínají moji mladší sestřičku. Moc mi chybí.“ Natáhla ruku a odhrnula mi vlasy z očí; tentokrát jsem neucukla.

„Kde je?“ vyptávala jsem se.

„Zřejmě ji prodali do jiné rodiny, aby splatila otcovy dluhy za opium.“ I když přitom krčila rameny, v hlase se jí objevil drsný podtón, takže najednou působila, že je jí mnohem víc než deset let.

„Aa noeng říkala, že až se vdám, tak se znovu uvidíme. Až se vdáš ty, tak se možná taky s mladší sestřičkou znovu uvidíš.“ Snažila jsem se znít klidně, ale stejně se mi pochybovačně zachvěl hlas, protože jsem dobře věděla, že nevěstu s velkými chodidly přijme jen ta nejchudší rodina, jestli vůbec nějaká.

„Možná.“ Ale nezněla právě přesvědčeně. Chtěla jsem, aby se cítila lépe, proto jsem ji pevně objala, jak to vždycky dělala matka, když mě bolely zlaté lilie a já celou noc naříkala.

Ona mi to objetí oplatila, pak si sáhla do kabátu a vytáhla vepřovou bulku pao. Byla obrovská. „Vezmi si,“ nabídla mi půlku. „Jedna z dcer mé paní ji hodila na podlahu, ale já všechnu špínu otřela. Ještě je teplá.“

Dala jsem si ji do pusy celou naráz. Chuťové pohárky mi zaplavila lahodná chuť. Zavřela jsem oči a představovala si, jak když žvýkám, ty malé tečky na jazyku poskakují a tancují.

„Zpomal,“ smála se Jarní deštík, „nebo se udávíš.“

Pomyslela jsem na to, jak Lin-ťing a její nevlastní sestry nešetrně zachází s jídlem. „Proč nám rodina nedává víc jídla? Aby lidi mohli pracovat, musí mít plné břicho.“

„Většinu času zapomínají na to, že jsme lidi.“

„Oni si myslí, že jsme zvířata?“

„Ne tak úplně zvířata,“ prohlásila zamyšleně. Pak polkla a dodala: „Spíš nástroje – jako šálek na čaj nebo hřeben. Sice užitečné, ale bezvýznamné. Klidně si můžou koupit nového otroka.“

„Já ale nechci, aby mě prodali jinam. Jak mám slečnu Lin-ťing přimět, aby mě měla ráda?“

„Tomu rozmazlenému frackovi se nikdy nezavděčíš,“ odpověděla mi, „ale aspoň ti neubližuje.“ Vyhrnula si rukávy a ukázala mi modřiny velikosti náprstku a výše na paži byl shluk čerstvých červených teček – nové popáleniny.

Zalapala jsem po dechu. „To ti udělala druhá Fong tcha-aj tcha-aj?“ Nikdy bych nečekala, že by paní Fong byla něčeho takového schopná a i druhá manželka pana Fonga působila tak mírně.

„Je to had v králičím rouše! Ale jednou se od ní dostanu.“

„Jak?“

„Až se vdám, nebo bych mohla…“ Odmlčela se a vytáhla mě na nohy. „To by stačilo,“ prohlásila. „Teď ti ukážu trik, který ti pomůže přežít.“ Schovala úsměv, stáhla rty do rovné čáry, ztlumila jiskření v očích a nasadila tupý výraz. „Teď to vyzkoušej i ty.“

Snažila jsem se napodobit její neproniknutelnou masku.

„To není špatné,“ pochválila mě, „ale dál máš smutné oči. Snaž se myslet na něco nudného, aby vypadaly úplně prázdné. Nesmíme jim ukázat naše skutečné pocity.“

Před třemi dny pan Fong celé domácnosti oznámil zásnuby slečny Lin-ťing. Ostatní otrokyně mi prozradily, že Lin-ťing je jeho nejoblíbenější dítě, tak jsem nedokázala pochopit, proč ji chce trestat velkými chodidly. I když ode mě bylo sobecké se radovat na její úkor, byla jsem nadšená. Žádná dáma s přirozenými chodidly nemůže mít muizai s ovázanými.

„Aa noeng chce, aby ses stala muizai sestřenice Elegance, aby sis mohla nechat své zlaté lilie,“ oznámila mi slečna Lin-ťing, když jsem ji česala. V oválném zrcadle se odrážel její úsměv, mezi mezerami po vypadlých zubech jí vykukovala špička jazyka. Slečna Elegance působila mnohem milejším dojmem než moje paní. Ale než jsem se z toho stihla začít radovat, dodala: „Ale já si tě chci nechat. Matka to zpočátku odmítla, ale aa de jí řekl, že otrokyně si zlaté lilie nezaslouží, takže teď souhlasí. Třešnička ti večer sundá obvazy.“

Upustila jsem hřeben, který se zacinkáním spadl na podlahu. Slečna Lin-ťing se prudce otočila na stoličce a v obličeji měla škodolibý úsměv.

„Když znovu budeš mít velká chodidla, tak mi budeš stačit při hrách,“ vysvětlovala. „Já si myslela, že si se mnou chceš hrát. Tak proč trucuješ?“

Když jsem se dívala na zlaté lilie, v očích mě pálily slzy. „Prosím, neberte mi je.“

Pročísla si vlasy prsty, konečky si dala do pusy a zírala na mě. Snažila jsem se tvářit neutrálně, ale roztřásly se mi rty. Když konečně vstala, dala si ruce v bok. „Ne.“

„Proč ne?“

„Jsi otrokyně. Tak ti nemusím nic vysvětlovat.“

„Nemáte mě ráda,“ připomněla jsem jí.

„Na tom nezáleží.“

„A kdybych byla muizai slečny Elegance, tak bych s ní seděla na druhé straně vyšívací místnosti, daleko od vás i paní Fong. Pak byste svou matku znovu měla jen sama pro sebe.“

„Matka tě má ráda jen proto, že děláš dokonalý plochý steh, ale až budeš znovu mít velká chodidla, tak se to změní – všichni přece vědí, že bez zlatých lilií nemůžeš hezky vyšívat. Když je nemůžu mít já, nebudeš je mít ani ty!“

Padla jsem na kolena a začala se jí klanět až k zemi. „Prosím, slečno Lin-ťing,“ žadonila jsem. „Když mi dovolíte, abych si nechala zlaté lilie, udělám cokoli.“

Otočila se a znovu vyskočila na stoličku. Já dolezla až k ní, sevřela jí zápěstí a prosila: „Už nikdy nebudu dělat ploché stehy. Prosím, dovolte mi, abych si nechala zlaté lilie.“

Odstrčila mě od sebe, aniž by se na mě podívala. „Vstaň a dočeš mi vlasy,“ nařídila mi. „Mám hlad a už máme zpoždění na ranní knedlíčky.“

Nejradši bych ji uhodila, ale dobře jsem věděla, že nesmím. Místo toho jsem zvedla hřeben a vstala. Vzpomněla jsem si na lekci od Jarního deštíku, a tak jsem uvolnila obličej, nasadila tupý výraz v očích a projela ostrými zuby hřebene zacuchané vlasy slečny Lin-ťing tak hrubě, až vyjekla.

Třešnička mi rozvázala obvazy a ponořila mi nohy do umyvadla s octem a vodou. Rozdrcené kosti masírovala olejem a pak mi vytáhla prsty ze skrýší. Jakmile je uvolnila, znovu se mi schovaly pod chodidla.

Když jsem se rozplakala bolestí, Třešnička prohlásila: „Nemůže to přece bolet víc než ovazování. Přestaň se chovat jako děcko.“

Dál jsem plakala a volala aa noeng. Aby Třešnička mým prstům zabránila vracet se pod chodidla, vložila pod ně kousky bavlny, které pak ovázala. Nařídila mi, že jakmile se mi prsty přestanou vracet, musím spát bez obvazů, aby mi do prstů mohla začít proudit krev. Přikývla jsem a souhlasila, že budu dodržovat všechny její pokyny.

V mysli jsem se vrátila k prvním měsícům s ovázanými chodidly. Moje aa noeng mi darovala řadu lotosových střevíčků, každé byly o centimetr menší než ty předchozí. Kolébala je v dlaních, jako by to byly posvátné dary. Když nový pár navlékala na má zmenšující se chodidla, konejšila mě sliby. „Čím budou tvá chodidla menší, tím blíž budeš své vysněné svatbě.“ Nebo: „Tvojí budoucí tchyni bude stačit jediný pohled na tvé maličké lotosové střevíčky a pozná, že máš správnou povahu.“ A taky: „Vždycky je lepší v mládí strpět hořkost, aby sis pak mohla užít soumrak života.“

Její slova na mou bolest působila jako hojivý balzám. Když mě chodidla hodně bolela, opakovala jsem si její sliby jako zaříkávání. Stejná slova opakovala, i když jsem chodila po místnosti, naléhala na mě, abych udělala další krok, pak ještě jeden a ještě, aby se mi zlámaly kosti a utvořily tvar elegantního lotosu. Někdy, když jsem až do noci naříkala, kolébala mě v posteli a šeptala mi, do jakého domu se vdám. „Díky dokonalým zlatým liliím se dostaneš do sídla, kde budou mít na podlaze dlažbu a koberce. Nikdy nebudeš mít hlad. Každý den si budeš dopřávat hovězí, ryby a kuřata. Zlaté lilie ti zajistí život v pohodlí.“ Matčiny sliby mě ukolébávaly do spánku a poskytovaly mi úlevu od bolavých chodidel.

Ale když si nezachráním zlaté lilie, tak o ni navždy přijdu.

Tu noc, když Jarní deštík a další služky začaly chrápat, jsem zahodila smotanou bavlnu, kterou jsem měla pod prsty. V měsíčním světle jsem vytáhla své indigové obvazy a znovu si z chodidel vytvořila zlaté lilie. Tentokrát jsem se ani jednou neušklíbla bolestí. Vší silou jsem tahala za obvazy, až byly stejně pevné, jako když mi je vázala aa noeng. Pak jsem se zhroutila na lůžko. Ležela jsem schoulená na boku a představovala si, jak se ke mně zezadu tiskne maminka a objímá mě pažemi, abych byla v teple a bezpečí. Zhluboka jsem se nadechla a v paměti hledala vůni jasmínu a listů pomela, kterou byly cítit její vlasy. Přes den budu poslouchat. Ale dospělí mi nemůžou zabránit, abych chodidla tajně zase ovazovala. Jednou se s matkou znovu uvidím.

4

Květinka

Probudilo mě, že mi Třešnička prohlížela chodidla. Vrtěla hlavou a pomlaskávala. Já se posadila, přitáhla si nohy k hrudníku, kolébala si zlaté lilie v dlaních a připravovala se na políček. Ona stála před malým oknem, čímž bránila v průniku slabého denního světla a obličej měla skrytý ve stínu.

„Zlobíte se moc?“ pípla jsem.

Dlouze se nadechla, nafoukla tváře a pak vzduch zase vypustila. Posadila se na kraj postele a natáhla se pro mě. Já se z jejího sevření snažila vyprostit.

„Pojď ke mně, holčičko,“ vybídla mě.

Já si svírala zlaté lilie a vrtěla hlavou.

„Pojď sem,“ zopakovala.

„Neberte mi je,“ naříkala jsem. „Potřebuju je, abych se zase potkala se svou aa noeng.“

Natáhla se ke mně a objala mě kolem ramen. Opřela si mi bradu o hlavu. Její tělo bylo měkké a zakulacené, tak jako to maminčino, než jsme začaly mít hlad. Já si dál držela chodidla a ona promluvila.

„Provedla jsi velkou neposlušnost,“ kárala mě, „ale jen těžko se můžu zlobit na děvče, které se tak zoufale snaží znovu sejít s maminkou. Je mi tě líto, proto unikneš trestu. Ale nemůžu ti dělat novou matku, proto si na tohle výjimečné zacházení nezvykej.“

Odstrčila jsem ji. „Já přece nechci novou maminku,“ vykřikla jsem. „Chci se vrátit domů!“

„No, to ale nejde!“ utrhla se na mě a rozhodila rukama do vzduchu. „Přestaň smutnit po věcech, které se nikdy nevrátí, a začni myslet na svou budoucnost. Když budeš hodná, poslušná a bude ti přát štěstí, tak ti dohazovačka, až dospěješ do vhodného věku na vdavky, možná najde rodinu, co stojí o nevěstu s velkými chodidly.

Vždyť život muizai není tak zlý, jak ti teď možná připadá. Já bych klidně dělala paní Fong společnici až do smrti než se nechat trápit krutou tchyní. Nebo snad zemřít při porodu. Mám více svobody než paní tohoto domu. S tebou a slečnou Lin-ťing to může být stejné jako se mnou a paní Fong. A snoubenec slečny Lin-ťing je prvorozený syn, což znamená, že se z tebe jednou taky stane hospodyně a budeš mít na starost všechny muizai. To přece bude pěkné, ne?“

„Já bych se radši viděla s aa noeng.“

„Bolí mě, že ti to musím říct,“ začala s povzdechem, „ale je na čase, aby ses dozvěděla, že ti tvoje matka lhala – nedělala to z krutosti, zkrátka tě chtěla ochránit.“

„Nikdy nelže!“

„Znáš celé její jméno?“

„Je to aa noeng,“ odpověděla jsem jí zamračeně, „a jsme Jungovi.“

„Jak se jmenuje vaše vesnice?“

„Na návsi stojí starý fíkovník. Uprostřed obrovského mohutného kmene je tvář Buddhy.“

„Květinko,“ oslovila mě jemně, „i kdyby ti zůstaly zlaté lilie, i kdybys dostala nabídku k sňatku, tak už se s matkou nikdy neuvidíš. Bez celého jména a názvu vaší vesnice ji přece nemůžeš najít.“

„Ale aa noeng říkala…“

„Vím, co říkala – podobné věci říká většina rodičů, když prodávají své děti, aby jim ulehčili loučení. Obyčejně dětem dovolím, aby se té falešné naděje držely, dokud nejsou dost velké na to, aby to pochopily samy, ale ty se tu tvrdou pravdu musíš dozvědět už teď.“

Dál se mnou mluvila a uvolňovala moje obvazy, ale já ji neposlouchala. Měla jsem totiž jiné plány.

Ten den o něco později, mezi večerním jídlem a našimi úkoly před večerkou, jsem vyklouzla z ženských pokojů a vyrazila po pěšince vedoucí kolem skalky. Mezi hromadami šedých kamenů s ostrými hranami se hnal vítr, hvízdal ze všech koutů a puklin, takže zahrada zněla, jako by byla živá.

Zachvěla jsem se.

Nejradši bych se otočila, ale objala jsem se kolem břicha a kulhala dál, protože jsem dobře věděla, že těsně za touhle zahradou je dvůr, kde jsem spolu s aa noeng poprvé vstoupila do sídla Fongových. Také jsem si vybavila, že vůz rolníka Tchanga jel podél klikaté řeky, která měla břehy obrostlé ohnutými kmeny vrb. Třeba mě nějaký milý dospělý k té řece dovede a já ji pak budu sledovat až k obrovskému fíkovníku. Stačilo být dost odvážná, projít branou a vyrazit ulicí. S tímhle plánem v hlavě jsem natáhla paže co možná nejvýš, ale dřevo uzavírající bránu i tak bylo mimo můj dosah. Když se za mnou ozvalo křupání štěrku, prudce jsem se nadechla a otočila se.

„Kam se chystáš?“ zajímala se Jarní deštík.

„Jdu domů.“

„S takovýma nohama se moc daleko nedostaneš. Navíc jakmile se objevíš na ulici, unese tě madam z prvního nevěstince. Mají velký zájem o malé holčičky, hlavně takové se světlou pletí a růžovými tvářemi, jako máš ty.“

„Když jednu z těch madam hezky poprosím, tak mi možná pomůže se dostat k mamince. Prosím, Jarní deštíku, ce ce, pomoz mi otevřít tu bránu.“

Ona se sklonila, aby se mi podívala do očí, pak se mě dotkla na tváři a řekla: „Ty ženské jsou zlé. Dospělé služebné tvrdí, že by radši zemřely, než by se nechaly uvěznit v nevěstinci. Jsou tam i žebrácké klany, které by ti mohly useknout ruku nebo nohy nebo tě oslepit, abys pak žebrala s nimi.“ Když jsem ucukla a znovu se natáhla k bráně, zeptala se: „Kdyby útěk odsud byl tak snadný, tak už bych tu přece nebyla, ne?“

Pořád ještě jsem nechápala, co může být na nevěstincích tak hrozného, ale bylo mi jasné, že Jarní deštík je chytrá, proto jsem jí důvěřovala. Když mi tvrdila, že vyjít ven není bezpečné, tak bych ji měla poslechnout. Zničeně jsem se sesunula na zem a s nohama zkřivenýma pod sebou jsem na ni zírala.

„Znamená to, že až do smrti budu otrokyní slečny Lin-ťing?“ ujišťovala jsem se.

„Až budeme velké, tak můžeme utéct spolu,“ vysvětlovala mi.

„Ale vždyť jsi říkala, že nás unesou.“