Dům kořenů a zmaru

Erin A. Craigová

Dům kořenů a zmaru

Erin A. Craigová

Přeložila Pavlína Kozáková

HOUSE OF ROOTS AND RUIN

Copyright © 2023 by Erin A. Craig

All rights reserved.

Translation © Pavlína Kozáková, 2025

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague.

ISBN 978-80-284-0200-6

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Pro Paula – ve světě plném sumců jsi ty
má arapaima. Tolik tě miluji.

1

NA ŠTĚTCI BYLO PŘÍLIŠ MNOHO BARVY.

Pigment nasáknutý v kančích štětinách na plátně zanechal malé kaňky a pokazil tak můj poslední tah štětcem.

„Vydrž,“ zamumlala jsem, zatímco jsem štětec otírala do hadru, ale rty se mi téměř nepohnuly, abych snad nějak nenarušila kouzlo toho okamžiku. „Už jen minutku.“

Artiemu se zachvěly rty, protože bojoval s nutkáním smát se.

„Už jsem skoro hotová,“ dušovala jsem se. „Jenom…“ Ještě jednou jsem v rychlosti táhla štětcem po plátně, abych zachytila uličnickou radost, která synovci jiskřila v očích. „Tak. Perfektní.“

„Ukaž! Ukaž!“ zvolal Artie, vyskočil a jeho póza vzala za své, jak se nadšeně hrnul za malířský stojan. Nakrabatil obočí. „Takhle nevypadám. Nebo jo?“

Kriticky jsem se na plátno zadívala, než jsem opět pohlédla na chlapce před sebou. Měl stejné tmavé vlnité vlasy jako já, jako většina Thaumasů, ale nos jako knoflík měl po otci. „Myslím, že podoba se nezapře.“

„To rozhodně,“ přisvědčil něčí hlas ode dveří za námi.

„Mami!“ vypískl Artie a rozběhl se matku obejmout. „Už můžu jít?“

Camille na mě tázavě pozvedla obočí. Odložila jsem paletu a přikývla.

„Jsme hotovi.“ Camille ho rychle líbla do vlasů; vzápětí už funěl chodbou pryč, jako by potřeboval vybít nastřádanou energii.

„Jak mu to šlo?“ zeptala se Camille a vešla do modrého salónku, aby si mohla portrét lépe prohlédnout. Jejím jantarovým očím nic neuniklo. „Tohle ti přišlo dnes ráno,“ informovala mě a podala mi tlustou obálku. Bylo na ní několik palácových pečetí.

Mercy.

„Byl trochu neposedný, ale to se dalo čekat.“ Přejela jsem palcem pod hranou obálky připravená ji otevřít a vytáhnout sestřin dopis, ale zarazila jsem se. Sledovala jsem Camillin pátravý pohled.

„Moc se ti povedl,“ pochválila mé dílo. „Nemůžu uvěřit, že je mu už pět. Jak ty roky letí.“ Odhrnula si z tváře pramen kaštanových vlasů a prsty se téměř dotkla koutku oka, jako by zkoumala neexistující vrásky, které se jí začínají vkrádat do tváře.

„I já přece budu mít zanedlouho narozeniny,“ zmínila jsem se jakoby nic a snažila se o co nejvíce nenucený tón.

Camille se zamračila, jako kdybych ji z něčeho obvinila. „Já bych přece nezapomněla, Verity.“

„Já nemyslela… chtěla jsem… není už nejvyšší čas něco vymyslet?“ Otočila jsem se na stoličce a vzhlédla k ní. „Říkala jsem si, že bychom se mohly vypravit na pevninu? Do hlavního města? Mercy napadlo…“

„Mercy a její nápady,“ ohradila se Camille a pohlédla na obálku na mém klíně. Bylo na ní vidět, že by psaní nejradši popadla a sama si ho přečetla, ale místo toho přistoupila k plátnu a s přimhouřenýma očima studovala tahy štětce.

„Podle ní bych ještě pořád mohla být u dvora uvedena do společnosti, kdybychom chtěly. V osmnácti bych sice byla starší než většina dívek, ale…“

Uprostřed věty mě přerušil Camillin povzdech. „Moc ráda bych tě tam bývala vzala v šestnácti. Vždyť to víš.“

„Jenže já byla na Hesperu a pomáhala Annaleigh s miminkem,“ dopověděla jsem za ni, protože jsem její výmluvy už znala zpaměti. „Ale vloni…“

„Vloni se renovovalo východní křídlo. Stěží jsme se mohly vypravit na takto extravagantní výlet.“

„Já vím,“ přisvědčila jsem a zastrčila si za ucho pramínek vlasů. Camille se celá naježila připravená na výměnu názorů, a já věděla, že jestli na to dojde, budou veškeré snahy ji přesvědčit marné. „Já vím, já vím, já vím. Ale teď… renovace je hotová. Děti už jsou dost velké, aby mohly cestovat. Určitě by rády viděly Arcannus.“

Camille zavrtěla hlavou, poodstoupila od plátna a očima těkala po místnosti, jako by hledala, co by vylepšila. Přistoupila k lenošce a natřásala polštář tak dlouho, dokud nestál vzpřímeně jako sněhová pusinka. „Ach ne. Děti bych s námi ke dvoru nebrala. Ty by samozřejmě zůstaly s guvernantkou.“

Překotně jsem se nadechla a v hrudi se mi vzedmula naděje, jako když se tonoucí chytá záchranného člunu. „Ale my… my bychom mohly jet? Ach, Camille, jen si představ, jaká by to byla legrace! Nebyly jsme na pevnině, co se Mercy odstěhovala ke dvoru. Mohla by s námi jet i Annaleigh a určitě by se přidala i Honor. Foresie od hlavního města není daleko a možná by se i Lenora…“ Při zmínce o Lenoře se vždycky zarazím.

Má třetí nejstarší sestra je pro mě velkou záhadou.

„Lenora je Lenora. Pochybuji, že by…“ Camille si rychle přejela dlaní po vlasech, jako kdyby se chtěla ujistit, že je všechno, jak má být. „To vše zní docela… docela přijatelně,“ připustila. „Ale tvé narozeniny jsou už příští týden. Tak narychlo to nemůžeme stihnout. Dokonce i na nejrychlejší plachetnici by cesta trvala celý den. Ale mohly bychom něco vymyslet na podzim, co říkáš? Před Mořepěním.“

Poklesly mi koutky.

Nic takového se nestane.

Buď se zkazí počasí.

Nebo onemocní dvojčata.

Camille si do té doby vymyslí asi tucet výmluv, z nichž jí žádnou nedokážu vyvrátit, protože ona je přece starší a moudřejší a je vévodkyně. Možná by se s ní dalo plamenně diskutovat, kdyby platily ty dvě první věci, ale její titul byl stejně impozantní jako citadela na vrcholu kopce. Obehnaná rozeklanou kamennou zdí. A vodním příkopem.

Camille přešla k obrovitánským oknům vyhlížejícím na saltenské útesy. Její silueta na dramatickém pozadí vypadala tak nádherně, až mě svrběly prsty, abych ji mohla namalovat. Úplně jsem před očima viděla první dlouhé jemně zvlněné tahy štětcem, kterými bych naznačila její světle fialové splývavé šaty. Byl by to dokonalý kontrast s ostrými útesy.

„Ale měly bychom to nějak oslavit,“ přemítala Camille. „Co takhle uspořádat večírek?“

Samým překvapením jsem nedokázala odpovědět. Jakmile si Camille něco vzala do hlavy, snažit se jí to rozmluvit bylo asi tak stejně snadné jako sundat korýše ze skály.

„Co myslíš?“ otočila se zpátky na mě. Její studený pohled byl neochvějný.

„Myslím… že to zní úžasně! Kolik hostů můžeme pozvat? Mercy psala, že by se sem rády přijely podívat princezny. Jaro je na návštěvu Highmooru přímo ideální. A pokud přijede Beatris, dost možná dorazí i Fineas. Ach! Korunní princ! Na mých narozeninách!“ Při vzpomínce na Mercyino vyprávění mi srdce poskočilo radostí. „Prý je vášnivým milovníkem tance. Co takhle uspořádat ples? Nic příliš formálního, samozřejmě. Vím, kolik je s nimi práce, ale možná…“

„To stačí!“ utnula mě Camille a pronikla skrze hradbu mých nápadů jako beranidlo. „Jsi až moc rozjívená, Verity.“

„Nejsem,“ protestovala jsem a při tom cítila, jak mi krkem stoupá horko. Je pravda, že má divoká představivost se občas utrhla ze řetězu jako neohrabané hříbě, které zakopává o vlastní nohy.

„Jsi celá rudá,“ poznamenala sestra. „Omlouvám se, nechtěla jsem tě navnadit na něco velkého. Měla jsem na mysli rodinnou večeři. Příjemné posezení s nejbližšími. Kuchař se nemůže dočkat, až bude moct vyzkoušet nějaké nové recepty s jarní zeleninou. Budeme tam jen my. A Annaleigh s Cassiusem, samozřejmě.“

„Ach… samozřejmě,“ pípla jsem, byla ve mně malá dušička.

Sestra přešla k policím s knihami a pak se zastavila u nevelkého portrétu všech našich sester.

No. Téměř všech.

Tehdy nás bylo už jen osm.

Původně nás bylo celkem dvanáct, ale tři nejstarší – Ava, Octavia a Elizabeth – zemřely nedlouho poté, co zemřela naše matka, když rodila mě.

Po letech je následovala také Eulalie, která spadla z těch samých útesů, před nimiž ještě před chvílí stála Camille. Trojčata – tedy dvě z nich – zemřela o pár měsíců později, při další tragické nehodě. Rosalie a Ligeia. Zanechaly tady Lenoru samotnou, jako poslední kus ze sady stříbrných příborů. I když mi tehdy bylo šest, na jejich smrt se nepamatuji, jen na to, co následovalo. Lenora se stáhla do sebe a stal se z ní živoucí duch s prázdnýma očima a se rty už navždy semknutými do tenké čárky.

A pak… Následovali tatínek a Morella, má nevlastní matka. Na panství vypukl požár, který zničil téměř celý dům. Měla bych si tu noc pamatovat, prý řádila jedna z nejhorších sněhových bouří, jaké kdy naše ostrovy zažily, ale vůbec si to nevybavuji.

Má nejranější vzpomínka je na slunné odpoledne na Hesperu, nejzápadnějším ostrůvku Salannských ostrovů, kde žije má druhá nejstarší sestra Annaleigh, která se stará o tamní maják. Spolu s dalšími sestrami, Honor a Mercy, jsme tam strávily část dětství, zatímco se Highmoor opravoval. Camille trvala na tom, aby bylo z původní konstrukce zachováno co nejvíce, pokud to neohrozí bezpečnost. Zbytek nechala dostavit co nejvěrněji. Světle šedé zdi čněly do výšky čtyř pater a byly zakončeny modro-zelenou sedlovou střechou. Dvě rozlehlá křídla. Solárium plné palem a jezírek s koi kapry. Velký sál, kde se během svátků hodovalo na počest našeho patrona boha Ponta, krále moří. Velkolepý nablýskaný taneční sál, který se téměř nepoužíval. Vše bylo stejné, jako když jsem byla malá, ačkoliv vlastní vzpomínky na tu dobu jsem si neuchovala.

Camille s Annaleigh říkají, že se nediví, že se na to temné chmurné období nepamatuji. Prý by na něj také nejradši zapomněly a nemyslely na to, jak dokáže být život občas krutý. Ale mně to nepřijde normální.

Tváře mého otce, matky a tolika mých sester mě straší i přesto, že nemám vlastní vzpomínky na dobu, kdy byli naživu. Naše sídlo je poseté jejich portréty – visí na zdech, spočívají na policích, stolech a prádelnících. I když bych neměla mít v paměti Eulaliin bezstarostný podmanivý smích ani Rosaliiny jiskřivě červenohnědé lokny, namalovala bych je ve vteřině. Pamatuji si každičkou křivku brady či klenutého obočí. Vím, jak tatínek nakláněl hlavu, když byl zamyšlený, nebo jak mamince jiskřily oči, ale nevybavuji si barvu jejich hlasu nebo jestli sladili kávu. Leželi jsme někdy s tatínkem odpoledne na trávě a koukali se na mraky? Chodily sestry plavat do příboje při severní straně ostrova, kde se položily na pláž a jejich bělostné nohy a ruce kontrastovaly s černým pískem?

Panství pro mě vždy bylo jako plné duchů – nemyslím přízraků v prostěradlech chrastících řetězy – spíše poztrácených vzpomínek. Vzpomínek, které nikdy nebudou doopravdy moje.

Camille upravila rám obrazu, a když došla k rozhodnutí, spojila ruce. „Tak. Rodinná večeře. Co říkáš?“

Přímo jsem cítila, jak jí naděje vepsaná do koutků rtů plyne až dolů ke špičkám prstů tancujícím zlehka po sametové lenošce před ní.

Nemohla jsem ji zklamat.

To proto jsem v sedmnácti, téměř v osmnácti, byla pořád na Highmooru, běhala jsem za svými neteřemi a synovcem, sledovala je vyrůstat a byla svědkem toho, jak Camillin život postupuje kupředu, zatímco já v pozadí uvadám. Sestra mě potřebovala. Potřebovala mě tady. A tak jsem své sny o cestování a dobrodružství, své ambice a tužby odsunula na vedlejší kolej. Nebylo to snadné. Pořád tady byly se mnou, byly mou součástí, připomínaly se a žadonily o něco víc. Víc než jen tento dům, než tyto ostrovy.

Pontus mi pomáhej, chtěla jsem víc.

„Dobrá,“ souhlasila jsem a přinutila se k úsměvu.

Pro ni.

Pro mou sestru.

2

„PODEJTE MI PROSÍM TEN ŠTĚTEC, DRAHOUŠKU,“ požádala mě Hanna.

Pár hodin po večeři nastala ona výjimečná chvíle ticha, kdy byly děti konečně v postelích a jejich štěbetání ustalo. Dny se už prodlužovaly, a tak jsem měla zatažené závěsy, aby dovnitř nemohly poslední paprsky světla. Sametová látka jako by změkčila vzduch v místnosti a zahalila mou ložnici do mrtvého ticha.

Seděla jsem u toaletního stolku oblečená v dlouhé noční košili ze slonovinového batistu zahalená do svého oblíbeného hedvábného županu. Kolem mě poskakovala Hanna, má chůva, přítelkyně a nejbližší důvěrnice, a uklízela a rozestlávala postel. Jako další bude následovat česání a pak čaj. Stejný rituál jako už dlouhé roky.

Hanna mi z tmavých vlasů vyndala hřeben a začala mi pokrčenými prsty pročesávat lokny, aby našla zbloudilé pinetky. Ty pak s cinknutím uložila do lastury po mé pravici, kterou vloni v létě na pláži našel Artie. Pečlivě vnitřek lastury vyleštil, aby se celá blyštěla, než mi ji přinesl. Kulaté tvářičky se mu přitom dmuly neskrývanou pýchou.

„Napsala mi Mercy,“ zmínila jsem se a natáhla se pro obálku do šuplíku, kam jsem ji uklidila před večeří.

„Jak se naší holubičce daří?“ Hanna mi zkušenými pohyby začala rozčesávat vlasy a dávala si přitom pozor, aby mě netahala.

Zlomila jsem voskovou pečeť a sáhla do obálky. Byl v ní dopis od Mercy, jediná strana popsaná jejím klikatým písmem – tentokrát byla stručná – a také další obálka s mým jménem nadepsaná neznámým rukopisem. Obrátila jsem ji a prohlédla si pečeť. Bylo to planoucí srdce ovinuté složitým květinovým motivem.

„Znáš tenhle erb?“ zeptala jsem se a ukázala pečeť Hanně.

„To vypadá na Květní lid. Z Bloemu,“ dodala.

Bloem byla malinká provincie nedaleko srdce Arcannie. Tamní lidé uctívali Arinu, bohyni lásky, krásy a umění, a Bloem se proslavil jako nejkultivovanější a nejkosmopolitnější místo v zemi, předčil dokonce i hlavní město. V jeho ulicích byla spousta návrhářství, divadel i salónů.

Alespoň tak jsem to četla.

Zamyšleně jsem přejela prstem po pečeti. Byla tmavě fialová, což byl znak šlechty. „Nikoho z Bloemu přece neznám, že ne?“

Hanna se zamračila. „Nikdo mě nenapadá. Třeba bude vysvětlení v dopisu od Mercy.“

Přikývla jsem, obálku odložila a zvedla psaní od sestry.

„Nejdražší Verity,“ začala jsem číst nahlas, aby slyšela i Hanna.

„Včera jsi propásla ten nejúchvatnější večírek. Bylo tam tolik hostů. Má pomněnka nebyla nikdy prázdná, ale i přesto jsem zvládla vzít do kola i princeznu Beatris, i když jsme samozřejmě předstíraly, že je to jen legrace. Ale i tak. Občas mám pocit, že se z ní zblázním. Je tak kouzelná.

Mezi hosty byli i vévoda a vévodkyně z Bloemu, Gerard a Dauphine Laurentovi. Mají v Arcannu veliký byt, jejich rodinné sídlo Chauntilalie je však na venkově. Zastavily jsme se tam vloni v létě s Beatris a Euphemií. Je nádherné, staré a tesklivé. Jsou tam levandulová pole a spousta kopečků a údolí, prostě venkovský sen. Moc by se ti tam líbilo.“

Zarazila jsem se a přemýšlela, jaké by bylo jen tak se sebrat a vyrazit cestovat po království. Mercy byla jako princeznina společnice u dvora na cestách v jednom kuse, na rozdíl od Camille si však nikdy nestěžovala, jak je to náročné.

„Dauphine se za mnou včera zastavila a popovídaly jsme si u odpoledního čaje. Učarovaly jí tvé malby, které mám u sebe vystavené – ten malý obraz východu slunce nad Selkirkem, přílivové jezírko s krabíkem a samozřejmě můj portrét. Na všechny se vyptávala a nadchlo ji, jak dobře znám jejich autorku.“

„Ach, vidíte to?“ prohlásila Hanna, zatímco držela kartáč nad mým temenem. „Vaše díla se líbí vévodkyni!“

Na okamžik jsem zavřela oči a nechala Hannu dál česat, než jsem opět pokračovala.

„U večeře jsem seděla vedle vévody – Gerard je miláček, taková stará duše – a on mě požádal, abych ti předala dopis od Dauphine. Zřejmě pro tebe mají zakázku, milá sestřičko. Není to skvělé? Rozhodně bys to měla přijmout. A když už budeš na cestách, nezapomeň se zastavit v hlavním městě. Chybíš mi a nemůžu se dočkat, až tě představím všem svým přátelům. Brzy přijeď. Tvá nejdražší Mercy.“

„Tak zakázku,“ zopakovala Hanna. Odložila kartáč a začala mi vlasy rozdělovat na části, aby je mohla zaplést.

„Zvláštní,“ zamumlala jsem a v duchu jsem žhnula zvědavostí. Ještě nikdy jsem nedostala dopis od nikoho, kdo by nebyl můj příbuzný. Opět jsem přejela prsty po fialové pečeti a pak ji rozlomila.

Krémový dopisní papír s nádechem růžového zlata byl mnohem luxusnější než ten, který používala Mercy. Úhledný rukopis vévodkyně připomínal zakulacené kaligrafické písmo a byl vyvedený efektním purpurovým inkoustem.

„Drahá slečno Thaumasová,“ začala jsem číst a přitáhla si dopis blíže. Ve vzduchu se vznášel nasládlý odér. Dopisní papír byl ještě ke všemu parfémovaný! „Nejprve mi dovolte, abych se Vám představila. Jmenuji se Lady Dauphine Laurentová, vévodkyně z Bloemu. Jsem známou Vaší sestry Mercy a doufám, že se stanu i Vaší přítelkyní. Jako další bych chtěla složit poklonu Vašemu uměleckému talentu. Vaše práce je skvostná a neokoukaná. Moc se mi líbil portrét, který jste namalovala Mercy, a obdivuji styl, jakým jste ji zachytila.

Můj syn Alexandr letos oslaví dvacáté narozeniny a můj manžel by jej u této příležitosti chtěl nechat zvěčnit na jeho prvním dospělém portrétu, jak je v rodu Laurentových u dědiců zvykem. Jak nejspíš víte, v Bloemu je řada akademií a konzervatoří. Za poslední měsíc jsem již viděla tolik portfolií, až mi z toho přechází zrak, a musím se přiznat, že mi v paměti neutkvělo jediné z prezentovaných děl. Ale ta Vaše mě něčím zaujala.

Abych to zkrátila, ráda bych, abyste namalovala mého syna. Samozřejmě Vám za Váš čas zaplatíme a zatímco budete pracovat, moc rádi Vás pohostíme u nás na Chauntilalie. Dejte mi prosím co nejdříve vědět, jak jste se rozhodla. Alexandrovy narozeniny jsou již za tři měsíce a vím, že by manžela potěšilo, kdyby mu mohl portrét odhalit v jeho velký den.

Se srdečnými pozdravy Dauphine Laurentová.“

„Oni chtějí, abyste jela malovat až do Bloemu?“ podivila se Hanna a zavázala mi cop tmavě modrou stuhou. Na znamení toho, že je hotová, mi poklepala na temeno.

Až do Bloemu…

Rozbušilo se mi srdce. Mé první opravdové dobrodružství!

Vyskočila jsem na nohy, praštila se kolenem o hranu toaletního stolku a málem přitom shodila svíci. Podařilo se mi ji zachytit, než se převrhla a mohla páchnoucím voskem potřísnit mramorovou desku. Annaleigh mi každoročně k narozeninám posílala celou krabici těch svící. Tvrdila, že jsem jejich vůni jako malá měla ráda, a tak mi je nechávala vyrobit na zakázku. Byla to hrozná směs mořské soli a šalvěje, a i když jsem ji už nemohla ani cítit, Camille se postarala o to, aby svíce nepřišly na zmar. Tvrdila, že tak drahý dárek přece nemůžeme jen tak strčit do skříně a zapomenout na něj.

„Měla bych jí hned odepsat,“ prohlásila jsem a otočila se k malému psacímu stolu u krbu. Posadila jsem se, vytáhla list papíru a kalamář zdobený erbem našeho rodu, stříbrnou chobotnicí, jejíž chapadla obepínala nádobku s inkoustem. Můj dopisní papír nebyl ani zdaleka tak zdobný jako ten, na kterém přišla psaní pro mne. Byl vyrobený z chaluh a Camille jej kupovala od obchodníka na Astree. Papír byl hrubý, místy vláknitý a trochu nazelenalý. Dosud jsem si s ním vždycky vystačila, když jsem psala dopisy sestrám nebo kreslila legrační malůvky pro dvojčata či Artieho, ale tentokrát jsem se zarazila, přejela prsty po nerovném povrchu a přemítala, jestli bych svou odpověď neměla zaznamenat na něco hezčího.

„Jste si jistá, že je to dobrý nápad?“ zeptala se Hanna, zatímco se věnovala vozíku s čajem. „Víte přece, že k tomu bude mít co říct vaše sestra. Ke všemu.“

„O tom nepochybuji,“ odvětila jsem a rozhodně přiložila pero na papír. Na dopisním papíru nesešlo. Důležitý byl obsah listu. „Vždyť ji znám.“

Hanna přinesla šálek skořicového čaje, opřela se o záda mojí židle a přes rameno mi četla. Cítila jsem vzadu na krku její pohled jako závaží. „No?“ pobídla mě.

„No…“ Připojila jsem svůj podpis a hrot pera na papíru hlasitě zaškrábal – znělo to důležitě. „Příští týden je mi osmnáct. Budu dospělá. Camille už za mě nebude moct všechno rozhodovat. Jestli mě tihle lidé – tihle milí a vážení lidé – zvou k sobě domů a chtějí mi zaplatit za to, že pro ně něco namaluji, jsem pro. Nemůžu přece v sestřině domě žít navždy.“

„Je to i váš dům,“ připomněla mi Hanna. „Vždycky byl.“

„Ne tak docela. Od chvíle, kdy patří Camille, je to jiné. Vždyť si ani nevzpomínám, jaký byl předtím,“ přiznala jsem se, i když to Hanna už věděla.

Častokrát mi po večerech vyprávěla o mém raném dětství, na které se sama nepamatuji. Sedávaly jsem spolu na pohovce, pily čaj a ona mi líčila další ze svých příběhů. Byla jsem na Highmooru její jedinou svěřenkyní.

Marina, Elodie a Artie měli vlastní chůvu, mnohem mladší ženu jménem Callabeth. Camille se mi jednou, nedlouho poté, co se jí narodila dvojčata, svěřila, že nechtěla, aby její děti přilnuly k Hanně, která už byla stará a křehká, aby ji nemusely oplakávat.

A když jsem si vzala, čím bylo poznamenané naše dětství, dávalo mi smysl snažit se je před takovou bolestí ochránit. A také mi vůbec nevadilo mít Hannu jen sama pro sebe.

„Jen si představ, jak dobře ti tady beze mě na chvíli bude,“ prohlásila jsem falešně veselým hlasem. Jak se tady jen sama zabaví? Camille ji tady nechávala z loajality. Co jsem se vrátila na Highmoor, Hanna se vždy věnovala jen mně. Mercy a Honor tehdy prohlásily, že už jsou na chůvu moc staré. Přemýšlela jsem, jestli jsem Hannu tím, jak jsem po nabídce Laurentových skočila bez porady s ní, neranila. „Můžeš si dát nohy na stůl a konečně se pustit do té výšivky, o které pořád mluvíš.“

Hanna milovala ruční práce a na svůj um s jehlou a nití byla náležitě hrdá. Ale kvůli starosti o mě na vyšívání mnohdy neměla dost času.

„Než se naděješ, budu zpátky,“ slíbila jsem jí. „Nebudeme se přece loučit navždy.“

Hanna si odfrkla a otočila se zpět k vozíku. „Asi ne. Tak. Teď, když už máte dopis napsaný, co kdybych vám vyprávěla o tom, jak jednou Annaleigh do vany v přízemí propašovala mořské želvičky?“

„Mořské želvičky ve vaně?“ podivila jsem se a následovala ji do obývacího pokoje. Už mi ten příběh sice povídala stokrát, ale vždycky jsem předstírala, že jej slyším poprvé. „Proč by proboha něco takového dělala?“

3

„MYSLÍM, ŽE TO BUDE VŠE, PANÍ BENNETTOVÁ,“ prohlásila Camille, zatímco studovala dlouhý nákupní seznam. Spokojeně ťukla prstem do několika posledních položek. Každičkou cestu mimo Salten plánovala jako roční expedici do neprobádané džungle.

„Ach, ještě něco,“ ozvala jsem se při pohledu na svou malou hromádku věcí. „Jestli máte ještě nějaké ty velké skicáky,“  řekla jsem a doprovodila to pantomimou, abych naznačila velikost, „jeden by se mi hodil. A také krabičku uhlů, prosím.“

Camille to prodavačce potvrdila kývnutím. „Až to všechno naúčtujete, pan Stammish zařídí nakládku na naši loď.“

Paní Bennettová krátce kývla hlavou a začala si psát vlastní seznam, aby sestře sečetla celkovou útratu. Pak k ní přistoupil Roland Stammish, Camillin komorník, a po chvíli se dali do řeči a začali se domlouvat, jak vše co nejlépe zabalit na cestu do přístavu.

„Úplně mi vyhládlo,“ oznámila jsem Camille s nadějí v hlase.

Sestra si prohlížela dřevěné hračky ve výloze obchodu.

Když zvedla malou plachetnici, bylo mi jasné, že myslí na Artieho. Nerada nechávala děti doma, ale dvojčata se celou snídani hádala. Elodie nakonec výměnu názorů zakončila tím, že po Marině hodila koláček, ale namísto sestry trefila stříbrnou konvici a po celém stole se rozlila smetana. Hněv jejich matky na sebe nenechal dlouho čekat.

„Camille?“ ozvala jsem se. „Oběd?“

„Cože?“ zeptala se sestra, když odtrhla pohled od maličké plachetnice. „Ne, dnes asi ne. Měly bychom vyrazit zpátky. Roland bude chtít…“

„Prosím?“ žadonila jsem, a přitom jsem roztočila barevný disk. Z malovaných vlnek vyskakovali malí delfínci. „Už jsme se spolu nebyly najíst celou věčnost. Jen my dvě. Už se ani nepamatuji, kdy jsme něco podnikly společně.“

„Vždyť jsme spolu tady. Právě teď,“ podotkla. Vrátila loďku zpět do výkladní skříně a zamnula si prsty.

Rty se mi začaly kroutit do trucovitého úšklebku. Celé jsem to měla perfektně vymyšlené, ale vůbec to nešlo podle plánu. „Kousek odsud je ta taverna, kam podle Williama chodíš vždycky, když jsi na Astree.“

„To je pravda,“ přiznala. „Mají moc dobrou polévku ze škeblí.“

„To zní skvěle. Z toho nakupování mi docela vyhládlo. Tobě ne?“

Camille pohlédla na stříbrné hodinky na zápěstí. Dostala je k zásnubám od Williama, který jí slíbil, že vždy bude respektovat čas, který bude potřebovat na správu panství. Podezřívala jsem ji, že si ho vzala jen proto, že to byl jediný nápadník, který nikdy nezpochybňoval její autoritu. Sestra si dlouze povzdechla. „Dobrá, myslím, že to ještě stihneme. Pane Stammishi,“ pronesla o poznání hlasitěji. „Jdeme se sestrou na oběd. Dáte nám vědět, až budeme připraveni vyplout.“

Nebyla to otázka. Camille se nikdy na nic neptala.

Bojovala jsem s nutkáním samou radostí zatleskat. Celý den jsem hořela nedočkavostí Camille povědět o dopisu Dauphine Laurentové, ale zatím nebyla příležitost.

Hanna měla pravdu, že Camille určitě hned nesvolí. Nejprve ji budu muset přesvědčit. A když to nepomůže, budu ji k tomu muset dotlačit. Nebylo cesty zpět, protože už jsem svou odpověď, že nabídku přijímám, hodila do pošty, když se sestra nedívala. Sice jsem neměla důvod Camille podezřívat, že mi kontroluje poštu, ale nechtěla jsem nic ponechat náhodě.

Byla jsem odhodlaná se z ostrovů dostat pryč.

Usadili nás ke stolu mnohem většímu, než jaký byl pro nás dvě třeba. Bylo to v zadní části taverny oddělené od zbytku prostoru a Camille si vybrala místo co nejvíce v rohu, aby byla skrytá za dřevěnou přepážkou. Pochopila jsem, že je to její oblíbený stůl, u něhož sedává jako vévodkyně.

Mezi lidi jsme spolu chodily jen výjimečně. Když potřebovala jet obhlédnout loděnice na Vase či na Selkirku nebo velkou ceremonií zahajovala rybářskou sezonu, obyčejně s sebou brala Williama nebo své děti. Hesperus nechala na starost Annaleigh, na kterou se mohla spolehnout, že se o maják dobře postará. Celá rodina se pak účastnila festivalu Mořepění na Astree, týden trvajících oslav, při kterých jsme děkovali bohu Pontovi za jeho přízeň. Uvědomila jsem si, že to za poslední rok vlastně byla jediná příležitost, kdy jsme společně byly mimo Salten.

„Proč jsi mě dnes vzala nakupovat s sebou?“ zeptala jsem se jí poté, co nám šenkýřka donesla vrchovaté hrnky cideru, které se neobtěžovala otřít, takže na masivním dubovém stole zanechaly galaxii v podobě ulepených kruhů a prstenců.

„Hmm?“ zahučela roztržitě. Bloudila očima po zbytku taverny a prohlížela si obličeje lidí z města.

„Nikdy společně nakupovat nechodíme. Vždycky s sebou na nákupy bereš Rolanda nebo děti, když potřebují objednat nové oblečení. Naposledy jsi mě s sebou vzala…“

Snažila jsem se vzpomenout si alespoň na jednu příležitost…

Ale nic se mi nevybavovalo, a tak jsem pokrčila rameny.

Camille odlepila pohled od baru a pohlédla na stůl mezi námi. „Nenapadlo mě, že by tě mohlo bavit zkoušení oblečení nebo vybírání nové střechy.“

„No, asi ne, ale… překvapilo mě, že jsi mě dnes ráno vzala s sebou. Příjemně,“ dodala jsem.

Koutky se jí zvedly téměř do úsměvu a pak si decentně lokla cideru. Měla jsem pocit, že se snaží vymyslet nějaké nezáživné téma k hovoru, aby zaplnila čas, a tak jsem věděla, že pokud si s ní chci promluvit, nesmím to odkládat.

Nadechla jsem se připravená vyřknout slova, co mě tlačila na jazyku a která jsem si připravovala celé ráno, ale nakonec ze mě vypadlo něco úplně jiného.

„Jde o mě?“ zeptala jsem se. Camille stočila pohled ke mně a konečně se setkala s mýma očima. Už jsem ta slova nemohla vzít zpět.

„O tebe?“

„Zdáš se mi roztěkaná nebo jako by tě něco trápilo… nebo tak. Jen jsem… Mám pocit, jako bys nejradši byla kdekoliv jinde, jen ne tady se mnou, a tak mě napadlo…“

„Jestli nejde o tebe,“ dořekla za mě.

Přikývla jsem a čekala na její ujištění, že tomu tak není.

Camille prostředníčkem přejížděla po kroužku, který na stole zanechal cider.

„Nejde o… tebe,“ přiznala konečně, ačkoliv mě její tón vůbec nepřesvědčil. „Vždyť víš, jak moc tě mám ráda, Verity, a víš, jak moc mě těší, že jsi na Highmooru s námi. Se mnou. Všechny nás to těší. William tě bere jako svou sestřičku. Děti tě zbožňují.“

„Tak o co jde?“

Camille sebou trhla, když se vrátila šenkýřka s velikým tácem a položila před nás misky s polévkou ze škeblí a košík s krekry. Na stole se zařinčením spočinuly příbory.

„Ještě něco, milady?“ zeptala se.

„Děkuji, Wyndo. Myslím, že máme vše.“

Wynda přikývla, odběhla se podívat k dalšímu stolu a pak se vrátila posadit se na židličku za barem.

„Jsme od sebe čtrnáct let, ty a já,“ pospíšila si Camille a začala si krekry namáčet do polévky. „Ráda bych s tebou trávila víc času jen ve dvou, ale… ale jsme obě v úplně jiných životních fázích. Bylo tomu tak vždy. Já jsem manželka a matka. Musím hospodařit na panství a vyřizovat záležitosti u dvora. Mám tolik povinností, se kterými se ty nikdy nebudeš muset zatěžovat. Zato ty…“

„Zato já,“ zopakovala jsem po ní, protože jsem si moc dobře uvědomovala, že nic v mém životě se nebude moci měřit se zodpovědností, kterou má na bedrech Camille.

Natáhla se ke mně a stiskla mi ruku. „Jsem tak moc, moc ráda, že jsi tady a bydlíš s námi. Highmoor bude vždy tvým domovem, vždyť to víš. Možná jsem nedala dostatečně najevo, jak moc si tvé přítomnosti cením, ale polepším se. Já… vynasnažím se být lepší sestrou.“

„Camille, nechtěla jsem tím naznačit, že nejsi…“

„Polepším se.“

„No… vlastně… chtěla jsem s tebou probrat něco jiného,“ osmělila jsem se a vyndala z kapsy dopis od vévodkyně. Na způsobu, jakým Camille prohlásila, že Highmoor bude vždy mým domovem, bylo něco hrozivého. Ta slova samotná zněla hezky, ale z toho, co naznačovala, se mi ježily chloupky na zátylku. Zůstat doma znamenalo nikdy se nikam nepodívat. Nikdy se nic nového nenaučit. Pokud bych nikdy neodešla, nenašla bych si nápadníka, své poslání nebo sebe sama. Camille byla svázána s Highmoorem, jejím posláním bylo starat se o panství a o ostrovy, ale… jaký byl můj úděl za kamennými zdmi domu? „Já… včera mi přišel dopis od Mercy.“

Sestra si usrkla vývaru a chvíli jej převalovala v puse, zatímco přemýšlela nad mým prohlášením. „Ano?“

„Spřátelila se s vévodkyní z Bloemu…“

„Dauphine Laurentovou,“ skočila mi do řeči a přikývla.

Já pokývala hlavou zároveň s ní. „Ano. Víš, Laurentovi mají syna…“

„Alexandra,“ přerušila mě opět Camille a nalámala si do polévky další krekry.

„Alexandra,“ přisvědčila jsem. Při každém přerušení se mi rozutíkaly myšlenky a cítila jsem, jak se mi v útrobách šíří nervozita jako pokroucené úponky vinné révy, které hrozí, že mě zardousí.

„Je to milý mladý muž,“ prohlásila a opět se rozhlédla po taverně. „Nedokážu si představit být v kůži vévody.“

„V jeho kůži?“

„Je invalida, víš? Alexandr. Ošklivě spadl nebo měl jako dítě nějakou nemoc, už se nepamatuji…“ Camille zavrtěla hlavou, jako by na tom nesešlo. „Vůbec necítí nohy, všude musí na kolečkovém křesle.“

„To je hrozné,“ zamumlala jsem a snažila se představit si, jak by to vypadalo na plátně – drobná opuštěná postava sedící před velikým starým panstvím obklopeným přerostlou zelení, která hrozí, že ho celého spolkne.

Camille si dala další sousto. „Nechutná ti?“ zeptala se a pokynula k mé misce. Ještě jsem se polévky ani nedotkla.

„Jen ji… nechávám ji trochu vychladnout.“

„Tak, nech mě hádat. Dauphine chce, aby Mercy přijela na Chauntilalie, že? Určitě se ty dva snaží za mými zády dát dohromady. A Mercy ti napsala, abys… co? Potřebuje se na něco vymluvit?“ Camille si s povzdechem zamnula spánky. „Přísahám, že se občas chová jako malá.“

„Cože? Ne.“

Ale Camille dál zaujatě rozvíjela svou teorii a vůbec mě neposlouchala. „Mercy,“ vyprskla smíchy. „Dauphine už musí být zoufalá. Každému, kdo není úplně slepý, musí být jasné, že Mercy už své srdce dala…“ zarazila se v půli věty a střelila pohledem po páru, který se k nám přiblížil víc, než by se jí líbilo. Camille polkla. „No. Vždyť víš.“

Ano, věděla jsem.

„Kvůli tomu nepsala,“ ozvala jsem se, opatrně jsem vytáhla dopis od vévodkyně a položila ho mezi nás na teď už úplně mokrý stůl.

Camille na něj nejprve vrhla opatrný přezíravý pohled a pak zmačkaný dopis otevřela. Sledovala jsem, jak se jí oči míhají ze strany na stranu a zkoumají kontrastní inkoust. Přečetla si ho jednou, dvakrát, třikrát a poté ho odložila. „Ne,“ prohlásila stroze.

„Jak to myslíš, ne?“

„Ne, nikam nepojedeš.“ Pořádně si lokla cideru, jako by se chtěla posilnit.

Obyčejně bych přikývla a podřídila se jejímu přání, ale v hlavě mi stále rezonovala její slova.

Highmoor bude vždy tvým domovem.

Vždy.

Vždy bude mým domovem.

Můj domov bude vždy tady.

Ale proč by měl?

Copak se mě někdy zeptala, po čem v životě toužím? Ne.

Vždycky se chovala, že ví všechno nejlíp, a vydávala rozkazy. Jako vždycky. Jako vévodkyně.

Také jsem si lokla cideru a pak ještě jednou. „Nevybavuji si, že bych tě žádala o svolení.“

Camillina obočí vylétla ostře vzhůru. Nezmohla se na odpověď.

„Příští týden mi bude osmnáct. Jsem dost stará na to, abych činila vlastní rozhodnutí.“

„Osmnáct je sotva…“

„Mercy jsi nechala odjet ke dvoru v šestnácti.“

„Vyžádal si ji král. Co jsem mohla dělat?“

„Honor odešla v sedmnácti,“ pokračovala jsem klidným hlasem.

Byla to pro mě dvojitá rána, když obě mé sestry odešly jen pár měsíců po sobě. Cítila jsem se opuštěná, ale snažila jsem se zachovat si naději, že za pouhých pár let budu dost stará na to, abych se vydala za dobrodružstvím stejně jako ony.

Ale to se nikdy nestalo.

Ony byly tam venku. A já byla tady.

Navždy.

„Honor se stala guvernantkou. Dostala práci.“

„To já také,“ odvětila jsem a pohlédla na dopis.

„To není…“ začala Camille, ale nedořekla to a zavřela oči. „To není to samé.“

„Už jsem odepsala, že přijímám.“

Její jantarové oči se zaleskly – nejprve se jí rozšířily zorničky a pak oči přimhouřila. „Cože jsi?“

„Odepsala jsem Dauphine, že tu nabídku s radostí přijímám. Dnes ráno jsem dopis poslala.“

Camille se zhluboka nadechla. Tváře jí planuly a neušlo mi, že se jí vzteky třesou ruce. „Tak jí napíšeš znovu, že to byl omyl. Budeš se samozřejmě muset omluvit, ale…“

„Není za co se omlouvat. Já pojedu.“

„Nepojedeš.“ Hlas měla děsivě klidný. Mluvila s ledovou vyrovnaností a každičké slovo znělo jasně a srozumitelně.

„Já tomu nerozumím. Všechny ostatní už odešly. Annaleigh, Honor, Mercy, dokonce i Lenora! To jsi nic nenamítala. Chci to samé, co mohly sestry. Je na čase, abych zjistila, kdo jsem, kým se mám…“

V jejím výrazu se objevila drobná trhlina, skrze kterou jsem zahlédla myšlenky vířící její myslí a které se přede mou zoufale snažila skrýt. Čím déle jsem však mluvila, tím víc se její maska drolila. „Zatraceně, Verity,“ vyštěkla a uhodila dlaní do stolu.

Byl to šok, jako by mi dala políček. Zajíkla jsem se a nedokázala jsem pochopit, proč byla tak rezolutně proti a kde se v jejích očích vzalo tolik zloby.

„Ty nejsi jako ony. Jsi úplně jiná!“

Opět uhodila do stolu tak silně, až se nádobí otřáslo. Než jsem se zmohla na to něco říct, Camille vyskočila z lavice a byla pryč. Dveře se za ní hlasitě zabouchly, což značilo konec diskuse.

Seděla jsem bez hnutí jako socha a zírala na jídlo před sebou. Ani jsem se nemusela rozhlížet kolem, abych na sobě cítila pohledy všech přítomných, kteří se divili, co se stalo. Camille se na veřejnosti vždy chovala tak klidně a důstojně. Určitě se teď za tu scénu, co ztropila, musela stydět. Byla jsem si jistá, že se každou chvíli vrátí a bude se za ten výstup omlouvat.

Uběhla minuta.

Pak další.

A další.

A Camille pořád nikde.

Zůstala jsem sedět u stolu jako přikovaná a marně se snažila uklidnit přerývané dýchání.

Co jsem to provedla?

Chtěla jsem, aby mě viděla takovou, jaká doopravdy jsem. Jako svou sestru, která už dospěla a je připravená na povinnosti dospělých. Je připravená vyletět z hnízda. Připravená rozhodovat se sama za sebe. Už jsem nebyla malá holčička.

Nenapadalo mě, že bude reagovat takhle.

A přes to všechno mi hlasitě zakručelo v žaludku. Opatrně jsem se ohlédla po ostatních hostech. Několik z nich spěšně uhnulo pohledem – takže na mě opravdu civěli –, ale někteří se na mě soucitně usmáli.

Opatrnými kroky se ke mně blížila šenkýřka, jako by si nebyla jistá, jestli o její přítomnost budu stát. Nebyla to ta samá, co nás obsluhovala. Tahle měla karamelovou kůži a pod čepcem schované na krátko ostříhané černé vlasy.

„Není vám nic, slečno Thaumasová?“

„Ach ne, to nic. V pořádku,“ odvětila jsem a snažila se tomu sama uvěřit. S každou další minutou, kdy se Camille nevracela, ve mně narůstaly obavy.

„Vy pláčete,“ ozvala se a postrčila ke mně čistý ubrousek, který tam zbyl po Camille.

Sáhla jsem po něm a osušila si oči. „Ani jsem si nevšimla.“

„Sestry dokážou potrápit, že?“ nadhodila a očima střelila po dveřích, jako by dovnitř opět vtrhla Camille.

Dveře však zůstaly zavřené.

„To ano,“ souhlasila jsem.

„Já mám tři,“ svěřila se a sedla si naproti mně, kde původně byla Camille. „Všechny starší. Je těžké být benjamínek.“

„To je pravda.“ A i když mi nebylo dvakrát do zpěvu, usmála jsem se na ni. „Já jsem Verity.“

Dívka přijala mou napřaženou pravici a potřásla mi rukou. Ta její byla studená a mozolovitá. „Miriam.“

„Ráda tě poznávám, Miriam. Díky, že jsi za mnou zašla. Já… nevím, co dělat, když na mě všichni tak zírají.“

„Všichni ne,“ prohlásila a zastrčila si za ucho uvolněné vlasy. „Třeba támhleten gentleman, co sedí vedle té dámy v zeleném. Hučí do něj něco o novém klobouku, který viděla v obchodě, takže myslím, že si odchodu vaší sestry ani nevšiml.“

Musela jsem se zasmát. „No tak to ráda slyším. A já si myslela, že jsme způsobily skandál.“

„Ach to ne, slečno,“ pronesla s předstíraně vážnou tváří. „Jestli chcete vidět opravdový skandál, tak se podívejte na támhleten pár, na toho chlapíka s velkým zlatým prstenem… a tu dámu, která naopak žádný nemá.“

Zahleděla jsem se na ty dva. Byli k sobě naklonění a něco si špitali, jako by byli jediní lidé na celém světě. „Co je na tom tak skandálního?“

Miriaminy modré oči zajiskřily. Ušklíbla se. „Vidíte tu ženu ve fialových šatech u baru?“

Pohlédla jsem na tu ženu, která si pár prohlížela s neskrývanou záští. Dala jsem si několik dalších lžic polévky a čekala, co bude následovat.

„To je švagrová toho gentlemana. Ještě si jí nevšiml, zato ona jeho ano.“

„Vskutku skandální.“

„Už je vám lépe?“ zeptala se a pokynula k napůl prázdné misce.

„Ano,“ připustila jsem. „Pořád sice nevím, co dělat, ale…“

„Verity.“

Při zvuku Camillina hlasu jsem nadskočila. Nevšimla jsem si, že se Camille vrátila a zamířila k nám, a soudě dle toho, jak Miriam zbledla, ona také ne.

„Ty ses vrátila,“ prohlásila jsem.

„Ano, no… Roland už naložil náklad. Musíme vyrazit domů.“

„Nechceš dojíst oběd? Mohly bychom si promluvit o…“

„Musíme jít.“

„Camille, tohle je Miriam,“ představila jsem svou společnici, protože mi bylo hrozně, že sestra dívce přímo před námi nevěnovala jediný pohled. „Jen jsme si povídaly.“

Camille stočila zrak k Miriam, ale do tváře se jí nezadívala. Zpoza nabíraného límce se jí nahoru po krku začal rozlévat ruměnec připomínající krvavý otisk ruky. „Příliv na nikoho nečeká,“ zahlásila s pohledem stále zabodnutým kamsi nad Miriaminu hlavu. Bez rozloučení se otočila na podpatku, a aniž by se otočila, aby zjistila, jestli ji následuji, vyrazila ze dveří.

4

POZDĚJI TEN VEČER JSEM ZAKLEPALA NA DVEŘE Camillina předpokoje.

„Dále,“ pronesla lehkým přívětivým tónem. Obávala jsem se, že si myslí, že jsem William nebo některé z dětí.

Vešla jsem dovnitř a uviděla ji sedět u toaletního stolku, kde se odstrojovala. Její výraz v zrcadle ztvrdl a mně bylo jasné, že jsem měla pravdu.

Otočila jsem se k oknu a zadívala se na zapadající slunce barvící svět do růžova. Pokoje Camille a Williama zabíraly téměř celé čtvrté patro západního křídla a byl odtamtud úžasný výhled. Dnes bylo dokonce vidět světlo majáku Stará Maud. Jak ráda bych se vrátila v čase zpět do sluncem zalitých dní na Hesperu, jako když jsem byla malá.

Abych si ji usmířila, začala jsem prázdným komplimentem, ve kterých si sestra obyčejně libovala: „Večeře se moc povedla.“

„Nesnědla jsi ani sousto.“

Já to věděla – přes hranu svého poháru sledovala každičký můj pohyb.

Naklonila hlavu na stranu, sundala si stříbrnou náušnici ve tvaru kapky a položila ji na stříbrný talíř.

„Camille… můžeme si promluvit o dnešním odpoledni? Prosím?“

Sundala si i druhou náušnici a začala si masírovat ušní lalůčky. „Připadá mi to zbytečné, ale dnes očividně chceš, aby bylo vše po tvém, tak tedy dobrá. Pojďme si promluvit. Můžeme hovořit celou noc, dokud obě neochraptíme a neunavíme se. Zítra v sedm ráno mám schůzku rady na Vase, ale muži z loděnic určitě pochopí, že mi není nejlépe. Prostě jim řeknu, že si Verity chtěla povídat.“

„Camille…“

Sestra se na polstrované stoličce otočila. Pichlavé oči jí plály. „Co?“

Tváří v tvář té hradbě hněvu se mé odhodlání začalo drolit. Měla jsem pocit, jako bych stála na útesu nedaleko Highmooru. Jediný špatný krok a přepadnu přes okraj vstříc rychlému konci.

Myslí mi bleskl Eulaliin namalovaný úsměv a já se zaškaredila.

„Já nechtěla… Nechtěla jsem, aby to dopadlo takhle.“

„To je chabá útěcha,“ pronesla a otočila se zpět k zrcadlu. Sundala si náhrdelník a položila ho na nádhernou sametovou podložku v barvě půlnoční modři. Když cípy čtvercové látky přeložila, všimla jsem si, že má kůžičku kolem nehtů rozedranou do krve.

„Omlouvám se,“ prohlásila jsem. Nejradši bych vykročila k ní, přiklekla k ní a opřela si o ni čelo, jak jsem to dělávala, když jsem byla malá. Camille by mě objala a utěšila. Krouživými pohyby by mě hladila mezi lopatkami a políbila mě na temeno hlavy.

„Za co?“

Její slova pálila jako kyselina. Zahnala jsem myšlenky na to, jak mě jako malou utěšovala. Dnes bych od ní útěchu čekala marně.

„Nechtěla jsem tě rozčílit. Nechci, aby ses zlobila.“

Camille si odfrkla. „Tak to se ti moc nepovedlo.“

Zhoupla jsem se dopředu a dozadu. Nevěděla jsem, co dělat. Bylo mi jasné, že nemá náladu na povídání a naše konverzace nikam nepovede. Ale zároveň jsem věděla, že jestli sklopím hlavu, uteču a nechám ten incident mezi námi neuzavřený, začne se šířit jako gangréna nemocnou končetinou.

„Jenom… Jen tomu nerozumím,“ prohlásila potichu, až jsem ji málem neslyšela, což bylo v ostrém kontrastu s tím, jak kousavě zněla ještě před chvílí. „Dala jsem ti toho za ty roky tolik.“

Rozhlédla jsem se po místnosti. Nechápala jsem, jak se to mezi námi mohlo tak dramaticky vyostřit. „Já vím.“

Camille se zhluboka nadechla a zadívala se na svůj odraz v zrcadle. Pohled měla rozostřený. „Bylo mi devatenáct, když tatínek zemřel. Během jediného večera jsem zdědila titul, vyhořelé panství a musela se postarat o svých pět mladších sester.“ Když ke mně zvedla oči, leskly se v nich slzy. „Postarala jsem se o to, abys měla co na sebe, abys měla co jíst. O tvé vzdělání. Aby ses cítila milovaná a v bezpečí. Vždy jsem pro tebe chtěla jen to nejlepší. Aby ti tady bylo co nejlépe. Proč se tak urputně snažíš odsud odejít? Opustit mě?“

Odvážila jsem se přistoupit k ní o krok blíž. „Camille, tady přece nejde o to, že bych chtěla opustit tebe. Nebo Highmoor.“

Camille si rozechvěle povzdechla. Zdálo se, že každou chvíli začne vzlykat. „Tak si běž. Stejně jako všichni ostatní. Bylo ode mě bláhové si myslet, že s tebou to bude jiné.“

Vmžiku jsem byla u ní a objala jí nohy. Výraz v její tváři mě bolel. Nikdy jsem Camille neviděla tak zranitelnou. Tak opuštěnou. „Sestry tě přece neopustily. Jenom… začaly žít vlastní životy.“

„Vždycky jsem myslela, že naše místo je tady, že jsme Thaumasovy sestry, solné sestry.“ Camille polkla. „Všechny odešly tak daleko.“

„Já nikam nepůjdu,“ slíbila jsem jí spěšně a snažila se uhasit veškerou svou touhu po dobrodružství. Zadupat ji vší silou do země, aby z ní nic nezbylo. Udělala bych cokoliv, aby ten strašlivý výraz, co měla ve tváři, zmizel. „Já… Napíšu dnes večer lady Laurentové. Hned ráno dopis pošlu. Vymluvím se, na cokoliv jen budeš chtít. Zůstanu tady, Camille.“

Dlouhou chvíli panovalo ticho. Neviděla jsem jí do tváře a netušila, co se jí honí hlavou, ale moc jsem doufala, že jsem tak celou situaci napravila. Doufala jsem, že ji má oběť uchlácholí a zastaví slzy. Když jsem viděla sestru – kteroukoliv z mých sester – plakat, také jsem měla na krajíčku.

„Děkuji, Verity,“ odvětila a pohladila mě po vlasech, jak to měla ve zvyku. Zašimralo mě na krku. Zavřela jsem oči a pokusila se poddat pocitu odpuštění.

Nevěděla jsem, jak dlouho jsme tam tak stály a snažily se v té neuvěřitelně nepohodlné póze jedna druhou utěšit. Neviděly jsme si do tváře, jen jsme se snažily dát najevo svou upřímnost. Camille mě nakonec pustila a vzala kousek látky z toaletního stolku.

Narovnala jsem se, posadila se na paty a přitom sledovala, jak si ze rtů stírá růž a opět se z ní stává vždy vyrovnaná a schopná vévodkyně.

„Tak, když to máme vyřízeno, měla bys jít do postele. Ještě musíš napsat ten dopis. Obě se potřebujeme pořádně vyspat. Hmm?“ Štípla mě do nosu, ale to gesto bylo nějak prázdné, jako by ho jen hrála.

„Jistě,“ odvětila jsem a klopýtavě se postavila. Tuhle bitvu již vyhrála, a tak se chtěla co nejrychleji vrátit k dalším úkolům na seznamu. Všichni jsme pro ni byli jen položky na seznamu, které je třeba si odškrtnout. Už teď jsem svého impulzivního slibu litovala. „Jestli chceš, můžu ti sem poslat Hannu se šálkem čaje. Ten mi vždycky pomůže usnout.“

Její rty se semkly do nečitelné čárky. „Můžeš si vzít jednu z mých svící, jestli chceš,“ nabídla mi a pokynula ke dvojici svíček stojících po stranách toaletního stolku. Mou nabídku ignorovala. Dokonce i ona používala páchnoucí svíce od Annaleigh.

„To není třeba,“ prohlásila jsem a rychle ji líbla na tvář. „Nikdy jsem se tmy nebála.“

Vydržela jsem to až k zadnímu schodišti do druhého patra, než jsem se sesypala. Štkavě jsem lapala po dechu, až jsem padla na kolena. Do tváře se mi vlila horkost a ledové prsty se mi divoce třásly.

„Je to jen na chvíli,“ vzlykla jsem, i když nebylo v mé moci ten slib dodržet. „Přece nemůže čekat, že tady zůstanu navždy. Nemůže.“

Zachvěla jsem se a chtěla popustit stavidla pláči, ale na to jsem byla moc vyčerpaná. Jako plachetnice za bezvětří, jako ryba na suchu, která marně lapá po dechu. Snažila jsem se polknout divoké vzlyky, které mnou lomcovaly. Páteř se mi napjala jako tětiva a já se sbalila do klubíčka a snažila se udržet pohromadě.

„No, podívejme se,“ zašeptal někdo na odpočívadle nade mnou. Ten hlas se nesl schodištěm dolů a vracel se ozvěnou.

„Kdo je tam?“ zavolala jsem. Prsty na rukou svěšených podél těla se mi zkroutily a jako špičatý kus ledu se do mě zakousla panika.

Někdo zaslechl můj nářek. Někdo byl svědkem mého zhroucení a namísto toho, aby mi přišel na pomoc, tak mě dál pozoroval, krutě mě soudil a tropil si z mého rozpoložení žerty.

„Tolik slz.“

Kdo to byl?

A s kým mluvil?

Nahnula jsem se nad zábradlí, abych na ty temné postavy nahoře viděla. Ach, proč jsem si jen od Camille nevzala tu svíci?

„Tolik smutku,“ zamumlala ta druhá osoba.

Napřímila jsem se a tak potichu, jak jsem jen svedla, jsem se rozběhla po schodech nahoru, abych ty hlasy překvapila. Byly to snad sloužící? Nebo Camille s Williamem, kteří se za mnou vydali, aby se ujistili, že jsem opravdu šla spát? Tak kdo?

Ale odpočívadlo bylo prázdné stejně jako předtím, když jsem tamtudy procházela poprvé. Byla jsem si jistá, že mě ty osoby musely slyšet a vzaly nohy na ramena, ale chodba ve třetím patře byla také temná a ztichlá.

A pak… záblesk něčeho červeného,

Skoro až vzadu na konci chodby. Stejně rychle, jako se to objevilo, to zase zmizelo za rohem.

„Lenoro?“ zkusila jsem to nevěřícně.

Připomínalo mi to její dlouhé vlasy, které nosívala rozpuštěné a jež ve světle plynových lamp házely odlesky jako červený závoj. Na tomto podlaží byly pokoje dětí, a tak zde lampy svítily celou noc, aby zahnaly zlé sny.

Pokračovala jsem za sestrou. Něco mi tu nehrálo. „Lenoro?“

Vrátila se snad domů? Kvůli mým narozeninám?

Samozřejmě že bychom ji rády pozvaly. Byla bych jí sama poslala pozvánku, kdybych věděla, kde je jí konec. Naposledy jsme o ní slyšely před pár měsíci, když poslala krátkou zprávu Camille.

„Jsem v pořádku,“ dušovala se na konci listu. „Všechno je v pořádku.“

Do obálky dala drobnou květinu se zvláštními červenými listy, a aby zachovala její krásu, vložila ji mezi voskovaný papír.

A teď byla tady.

Pospíšila jsem si za ní. Byly to už celé roky, co opustila Salann. Již léta jsem neviděla její tvář.

„Lenoro,“ zkusila jsem to znovu. „Počkej na mě.“

Proč se neotočila a nepozdravila mě?

„Slzy,“ zašeptala a její hlas se podivně nesl chodbou. Na okamžik bych přísahala, že se ozýval za mnou, jako by se její tak známé rty přitiskly přímo k mému uchu.

„Smutek,“ dala jí za pravdu její společnice, kterou jsem stále neviděla.

„Slzy.“

„Smutek.“

Opakovaly ta slova pořád dokola, šepot přecházel v syčení, jako když z vařící konvice uniká pára a odráží se od stěn. Překvapilo mě, že ten hrozný zvuk nevzbudil děti.

„Lenoro!“ vykřikla jsem a rozběhla se za roh, odkud se měla vydat dolů po hlavním schodišti. „Co jsi říkala?“

„Slzy,“ zopakovala a pak se zastavila a otočila se na mě.

Teď už jsem jasně viděla i tu druhou postavu stojící vedle ní. Pevně se držely za ruce.

Zamžourala jsem.

Musel mě šálit zrak.

Vlastně jsem viděla dvojmo.

Ani jedna z těch postav nebyla Lenora.

Koukaly na mě bledé popelavé tváře.

„Smutek,“ zašeptala má mrtvá sestra a já začala křičet.

5

KDYŽ JSEM PŘIŠLA K SOBĚ, BYLA JSEM VE SVÉ ložnici a koukala na baldachýn nad postelí.

Matrace vedle mě byla prohnutá. Někdo na ní seděl a já hrozivou chvilku neviděla, kdo to je. Z hrdla se mi vydral další výkřik, když jsem si představila, že vedle mě, zatímco jsem spala, seděly Rosalie a Ligeia a jejich dlouhé ruce a nohy mě halily jako rubáš.

„Přestaň. Hned přestaň,“ zasyčel někdo.

Byl to příkaz, ze kterého přímo kapalo zklamání. Nebyla to žádná z mých před lety zesnulých sester.

Pouze Camille.

„Tohle vypij,“ poručila a vtiskla mi do ruky skleničku s jantarovou tekutinou.

Posadila jsem se, ale zamotala se mi hlava, a tak jsem ji opět složila na polštář. Nejradši bych se zase pohroužila do bezvědomí – ve spánku bych totiž mohla předstírat, že jsem nebyla svědkem toho, jak se po chodbách procházejí dvě z mých mrtvých sester.

Ale Camille mě nenechala znovu usnout.

Brandy byla silná a štiplavá. Když jsem pálivou tekutinu spolkla, do očí mi vyhrkly slzy, ale kupodivu to pomohlo. Dokázala jsem se opět soustředit na tady a teď. Na Camille oblečenou v růžovém županu a sedící na kraji mé postele.

Růže jako Rosalie…

Ne.

Zatímco jsem pila brandy, oči jsem nespouštěla z Camille a přitom jsem se snažila nevšímat si, jak moc se křivka jejích lícních kostí a očí a dokonce i to, jak držela hlavu zvědavě nakloněnou do strany, podobá Rosalii. A Ligeii.

Proč jsme si jen všechny musely být tak podobné?

„Koho jsi viděla?“

Olízla jsem si rty a přemítala nad tím, jak otázku položila. Zeptala se koho, ne co. „Co jsou zač?“

„Takže trojčata,“ pronesla Camille zamyšleně.

Představila jsem si, že by se k těm dvěma tragicky zesnulým přidala Lenora, a otřásla jsem se. „Tak trochu.“

„Tak trochu,“ zopakovala Camille neradostně.

„Camille…“

Její oči tmavé jako kalafuna, kterou Elodie používala na smyčec houslí, se setkaly s mýma. Vypadala tak ztraceně. „Já… Vždycky jsem doufala, že dá-li Pontus, nikdy na tuhle konverzaci nedojde.“

Čekala jsem, až bude pokračovat, ale zdálo se, že neví jak, a tak jsem promluvila já a vyřkla jsem slovo, které ticho dozajista rozbije: „Duchové.“

Sestra přikývla.

„Na panství straší,“ pokračovala jsem. „Jsou tu duchové.“

Camille zavrtěla hlavou. „Ne, není to domem… je to tebou.“

Vzala si ode mě prázdnou skleničku a spěšně zamířila k vozíku s alkoholem, který musel někdo přivézt. Nejspíš Hanna. Přemítala jsem, jestli to byla ona, kdo Camille pomohl odnést mě dolů, nebo mé bezvládné tělo dlouhými chodbami nesl Roland.

Camille si nalila skleničku a pak doplnila i tu mou. „Jestli se do toho máme pustit, tak bychom si alespoň mohly udělat pohodlí,“ prohlásila, uvelebila se v křesle a mně nechala lenošku. „Verity?“ pobídla mě a podala mi skleničku.

Neochotně jsem vstala z postele, vzala si od ní brandy a posadila se naproti ní. Pokynula mi, abych začala, a můj žaludek udělal kotrmelec. „Nejprve jsem myslela, že to je Lenora. Zahlédla jsem ji na chodbě, a tak jsem se vydala za ní. Ale… nebyla to ona.“

„Já vím.“

To mě zaujalo a napřímila jsem se. „Takže tys je viděla? Viděla jsi je taky?“

„Ne.“ Povzdechla si. „Asi bude nejlepší, když to vezmeme od začátku. Když…“ Camille semkla rty a tvář jí zahalil nelibý stín. „Vidíš je už od doby, kdy jsi byla malá.“

„Rosalii a Ligeii?“

„Nejen ty. Všechny možné… duchy.“ Celá se otřásla a pořádně si lokla brandy. „Annaleigh si toho všimla jako první. Tvůj skicák byl plný kreseb našich starších sester. Avy a Octavie. Elizabeth. Byla jsi moc malá, aby sis je pamatovala, ale nakreslila jsi je tak věrně, do každičkého detailu.“

„Na to se nepamatuji,“ přiznala jsem a snažila se vybavit si vzpomínky zahalené v mlze. „Kde jsou ty skicáky?“

„Shořely při požáru. Je toho tolik, co z té doby nevíš. Kdybych ti to všechno měla vypovědět, byly bychom tu do zítra, ale věř mi prosím, že je lepší, že se nepamatuješ. Po požáru, po tom… po tom všem… jsi odjela na Hesperus. Annaleigh říkala, že si myslí, že už ti je líp, že všechno, co jsi viděla, bylo jen součástí těch… nočních můr. Ale pak jsi jí začala povídat o Silasovi.“

Přimhouřila jsem oči a snažila se vybavit si dobu, kdy jsem žila na majáku. Ano, byl tam nějaký starý muž s hrubými rysy a vlasy jako chmýří. „Strážce majáku,“ vyhrkla jsem, když jsem si vzpomněla. Ukázal mi, jak nejlépe vyleštit zakřivená okna Staré Maud. Naučil mě vázat uzly a poznávat souhvězdí, o kterých jsem nikdy neslyšela, a také jak předpovídat počasí. Zamračila jsem se. V mysli jsem slyšela ozvěnu jeho slov. „Jenomže… to není možné. To Annaleigh je strážkyní majáku.“

Camille přikývla. „Silas zemřel ten den, kdy vypukl požár… nebo ještě předtím. Nevím, co přesně se stalo. Ale byl mrtvý.“

„Byl to duch.“

Sestřin pohled mi to potvrdil.

„Ale on… nevypadal jako mrtvý.“

„To žádný z nich,“ odvětila a přitom si hrála s páskem županu. „Máš to tak vždy.“

Sklopila jsem oči ke sklenici a prohlížela si, jak se v hranolcích broušeného skla odráží světlo pronikající brandy. Cítila jsem na sobě sestřiny oči – seděla na kraji křesla a tvářila se znepokojeně.

Když jsem se odvážila setkat s jejím pohledem, snažila jsem se udělat co nejmenší, ani jsem nedutala a připravovala se na nadcházející bouři. „Já ti nevěřím.“

Camille spadla brada. Tohle nečekala. „Proč bych lhala o něčem tak smrtelně vážném?“

Její nešťastný výběr slov jsem ignorovala. „Protože mě chceš udržet tady. Protože bys řekla cokoliv – udělala cokoliv –, abych zůstala na Highmooru.“ Nakrčila jsem čelo a snažila se vzpomenout si na ty dvě dívky na schodech, vybavit si každičký detail toho, jak se to doopravdy stalo, a ne jak jsem si to ve tmě domyslela. „To nebyli duchové. Byly to služebné, které jsi nechala obléknout stejné šaty, aby vypadaly jako naše sestry.“ Vyrazila jsem ze sebe bublavý smích, jako když praskne puchýřek. „Ne. Nebyly to služebné. Určitě jsi je sem přivedla jen kvůli dnešku. Jsou to herečky. Chtěla jsi to na mě nahrát. Ach, Camille.“

Sestra svraštila obočí do jediné ustarané linky. „Copak si myslíš, že bych byla schopná něčeho tak zvráceného?“

Pomalu jsem přikývla.

Camille byla z nás nejstarší.

Byla vévodkyní.

A vévodkyně si vždy prosadí svou.

Celé měsíce jsem podrývala její autoritu, bez jejího svolení jsem navštěvovala okolní ostrovy, rozesílala přihlášky na nejlepší akademie umění v Arcannii a prosila ji, abych mohla navštívit Mercy u dvora. Camille věděla, že chci odejít, a tak vymyslela plán, jak mě tady udržet.

Ano. To byla celá ona. Udělala by to a mnohem víc, jen abych přestala podrývat její autoritu.

„Chceš, abych tady zůstala navždy jako vyděšená malá holka vylekaná z každého stínu, jen aby ses měla o koho starat,“ obvinila jsem ji. Zaplavil mě triumfální pocit, to, jak jsem konečně prohlédla její motivaci, která se celou tou zamotanou situací vinula jako červená nit. „Potřebuješ se cítit veliká a důležitá, aby ti všichni pochlebovali, jak jsi dobrosrdečná.“

Camille si odfrkla. „Ty to nechápeš. Vůbec jsi to nepochopila.“

„Konečně mi to došlo. Nikdy nešlo o mě. Vždycky šlo jen a jen o tebe. Potřebuješ mít nad vším kontrolu. Potřebuješ být obdivovaná. A očividně se nezastavíš před ničím.“

Camille odložila sklenici na stolek a zadívala se do dálky, jako by pohled na mě nesnesla. „Vše, co jsem udělala, jsem udělala pro tebe. Víš, co by se stalo, kdybys z ostrovů odjela bez doprovodu? Kdyby ses vypravila ke dvoru, do školy nebo kamkoliv jinam? Ty… ty…“ začala, ale pak zaúpěla a frustrovaně zkroutila prsty, až vypadaly jako pařáty. Celá se třásla nahromaděnou energií, jako by nejradši vyskočila a do něčeho praštila. Možná by uhodila do stolu, do skla nebo do mě. „Vidíš je všude. Všude,“ zopakovala temným hlasem. „Například když jsem se pro tebe dnes vrátila do taverny. Představila jsi mě dívce, která tam nebyla. Nechci si ani domýšlet, co se dělo, než jsem se tam znovu objevila. Co si lidé mysleli. Co si říkali. Co si povídají teď.“

Vzpomněla jsem si, jak se tehdy Miriam vyhýbala pohledem, jako by bylo pod její úroveň vzít na vědomí přítomnost obsluhy. Myslela jsem, že to Camille jen přehání svou roli vévodkyně. Ale co když…

„Víš, jak podivně vypadáš, když s nimi mluvíš a vedeš celé jednostranné konverzace? Vypadáš jako blázen, Verity, jako by ti úplně přeskočilo. Kdybych tam nebyla, kdybys nebyla tady pod mojí ochranou… tak by tě zavřeli do blázince. Nikdo nebude věřit dívce, která mluví jen tak do vzduchu.“

Po páteři mi přeběhl mráz. Na okamžik jsem si to představila a viděla jsem sebe samu, jak svírám špinavé železné mříže a křičím, aby mě pustili. „Ale ty bys mě přece dostala ven… že ano?“

„A k čemu to?“ vyštěkla rozzlobeně. „Zprávy o tvém stavu by se rozšířily po celém království. Pořádně se zamysli, co by tě poté čekalo. Nikdo nebude chtít šílenou snoubenku, ze které se stane šílená manželka, která porodí šílené děti. To by byl tvůj konec.“

Opět jsem se pokusila napít brandy, ale hrdlo se mi sevřelo a nedokázala jsem polknout. Alkohol mě pálil v ústech.

„A potom… by to ovlivnilo i nás ostatní. Dostaly bychom se do řečí. Lidé by si lámali hlavu tím, co asi vidí zbývající Thaumasovy sestry? To bys Mercy přála? Honor? Marině a Elodii? Vše, co uděláme, má dopad na ty, kteří nás mají rádi. Mysli na ně, Verity. Mysli na jejich budoucnost. Prosím.“

Přistihla jsem se, že začínám přikyvovat a jako vždy se začínám podvolovat, ale ovládla jsem se. „To ty jsi šílená,“ zašeptala jsem. „Celý tvůj plán je šílený. To nebyli duchové. Nebyly to duše, které mě přišly varovat před nějakým nebezpečím. Nic takového neexistuje.“

Camille mě obezřetně sledovala, jako by stála tváří v tvář divokému zvířeti, které by ji mohlo zničit. „Ale ano.“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť jsi říkala, že je sama nevidíš. Jestli jsem jediná, kdo je vidí, a ani já nepoznám, že jde o duchy…“ Opět jsem se začala smát. Absurdita té konverzace již dosáhla vrcholu. Zněly jsme jako herečky pronášející neuvěřitelné repliky z nějaké špatně napsané hry. „Budeš se muset víc snažit, dvě dívky v červených parukách pobíhající po domě v nočních košilích po Lenoře nestačí. Ten, koho skutečně navštívili duchové, by o tom musel vědět. Bylo by to přece jasné.“

Camille se celá naježila a upřela na mě mrazivý pohled. „Jsi si tím jistá?“

Přikývla jsem.

„Rolande?“ zavolala Camille hlasitě.

Dovnitř vstoupil Camillin komorník. Navzdory tomu, kolik už bylo hodin, měl na sobě stále oblek. „Madam?“

„Mohl bys prosím přivést Hannu?

Roland naklonil hlavu na stranu a zamžoural. „Madam?“

„Hannu Whittenovou? Naši starou chůvu?“

„Já… Pamatuji si, kdo to byl, madam.“ Nezdálo se však, že by se pro ni Roland chystal jít.

Jeho slova mě zasáhla jako blesk z čistého nebe. Kdo to byl…

Camille se nenechala odradit. „Mohl bys ji prosím přivést? Sem za Verity?“

Roland mezi námi nervózně těkal pohledem. „Nerozumím, milady. Hanna Whittenová je již celých dvanáct let po smrti.“

6

KAP. KAP.

Kap, kap, kap.

Voda stékající do vany po hladině posílala malé vlnky, které pleskaly o mou kůži.

Už jsem ani nevěděla, jak dlouho ve vaně nahá sedím a třesu se. Koupel už vystydla a kapky se na mé kůži blyštěly jako ledové drahokamy. Bublinky již dávno vyprchaly.

Zatímco jsem seděla ve vodě skloněná nad svými kostnatými koleny, zvuk dopadajících kapek se odrážel od glazovaných jadeitových dlaždic a uváděl mě do transu.

Byla jsem daleko od Rolanda a jeho absurdních prohlášení.

Daleko od Camille.

Daleko od duchů, o kterých jsem si nebyla zcela jistá, jestli na ně věřím.

Daleko od Highmooru.

Byla jsem někde daleko a o samotě.

Jen já.

Já a voda.

Já a kapající kohoutek.

Kap. Kap.

Kap, kap, kap.

Kap. Kap.

Kap, kap…

Skříííííííííííííp.

Ten zvuk mě opět navrátil do přítomnosti, ztuhla jsem a svaly se mi bolestivě napjaly. Byla jsem zpět ve studené lázni a potemnělé koupelně, v jejíchž stínech se mohlo skrývat cokoliv. Mohlo mě to sledovat. Vyčkávat.

Naskočila mi husí kůže a celá jsem zpozorněla, když jsem si všimla, že se klika ve tvaru mořského koníka začíná otáčet doleva, jako by za ni někdo na druhé straně vzal.

Přišly snad na pozdní návštěvu mé mnoho let mrtvé sestry? Jak by asi vypadaly zblízka? Představila jsem si rozšklebené tváře a zubaté úsměvy, rudé lokny kroutící se na jejich tělech jako stružky krve a mléčné oči.

Mořský koník dokončil obrátku, západka cvakla a povolila. Ostře jsem se nadechla, a když se dveře začaly pomalu otevírat, přikrčila jsem se.

Na okamžik se zdálo, že za dveřmi nikdo není.

„Ro-Rosalie?“ odvážila jsem se zašeptat. Hrdlo jsem měla strachem úplně stažené. V uších jsem slyšela ozvěnu krve, kterou mi do žil zběsile pumpovalo srdce, což přehlušilo jakoukoliv odpověď, které se mi z druhé strany mohlo dostat.

Z druhé strany.

Ale pak dovnitř vkročila Hanna nesoucí tác se šampony a oleji. Přes ruku měla přehozenou čerstvou osušku.

„Říkala jste něco, drahoušku?“ zeptala se. Slyšela a viděla jsem ji zcela zřetelně.

Vzadu v mysli se mi však ozvěnou stále vracelo Rolandovo absurdní prohlášení. Chtělo se mi smát. Jak hloupá si Camille myslí, že jsem? Nejspíš měli v plánu Hannu, mou jedinou útěchu, hned ráno poslat pryč, aby podpořili to své absurdní tvrzení, jež bylo součástí jejich plánu.

„Myslela jsem si, že vás najdu tady,“ prohlásila Hanna, odložila tác a vyskládala přípravky na mramorovou desku umyvadla. „Slyšela jsem o té… hádce… a šla jsem se podívat, jak vám je. Ale u sebe jste nebyla, takže mi bylo jasné, že budete buď na nábřeží, nebo tady.“

Pak se otočila, prsty vyzkoušela teplotu, nelibě zamlaskala, a nakonec otočila kohoutkem, aby do vany natočila více horké vody. Kohoutek kovově zavrzal, až jsem nadskočila a zaskřípala zuby.

Rolandova slova, jakkoliv nesmyslná, mě rozhodila.

„Vždy, když vás něco trápí, vyrazíte k vodě.“ Rozcuchala mi vlasy vzadu na krku a k zápěstí se jí přilepilo několik mokrých pramínků.

Kontrast mezi mými tmavými vlasy a její bledou kůží mě z nějakého důvodu rozradostnil. Něco takového by duch nedokázal. Duch by nedokázal nic z toho, co Hanna dělala.

„Hanno…“ začala jsem, ale zarazila jsem se. Na jeden strašlivý okamžik totiž postava mé chůvy zablikala jako svíčka v průvanu, která každou chvíli zhasne. Kdybych zamrkala, ani bych si toho nevšimla.

„Ano?“

Hanna opět zablikala.

Pevně jsem semkla víčka a potopila se do vany. Voda utlumila Hannino štěbetání. Najednou mě však přepadla strašlivá myšlenka, že až se vynořím, Hanna bude pryč.

Bude pryč, protože Hanna Whittenová je již celých dvanáct let po smrti.

Rolandova slova nabírala na hlasitosti, jako by je voda kolem mě zesilovala. Zůstala jsem pod hladinou tak dlouho, jak to jen šlo, dokud na mě pálící plíce nezačaly křičet, abych se už vynořila a nadechla. Dýchej!

„… nemyslíte?“ Hanna na mě zamrkala a čekala na odpověď na otázku, kterou jsem neslyšela.

„Cože?“ vysoukala jsem ze sebe.

„Jak…“ Nenacházela jsem slova.

Hanna byla…