Přeložila Jana Kordíková

THE BOOK OF BEGINNINGS

Copyright © Sally Page 2023

Translation © Jana Kordíková, 2025

ISBN 978-80-249-5612-1

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

15

16

17

18

19

21

22

23

24

25

26

27

28

30

31

32

33

34

35

37

38

39

40

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Epilog

Poděkování

Seznam literatury

Reverendce Anne Heywoodové, která pro mě nepřestane být inspirací.

Prolog

Někdy se člověk rozhodne během jediného úderu srdce.

Taková volba možná nebude působit úplně promyšleně. Jedná se jen o snahu vyhnout se ještě většímu utrpení – poslední pobídka, abyste nějak reagovali. V místnosti se nic nezmění. Stane se tichým svědkem. Ale svým způsobem zůstává věrná ženě, která ji právě opustila. Židle odsunutá od stolu o ničem nevypovídá. V němém vzdoru tu zůstává talíř s nedojedenými rolkami, čedarem (extra zralým) a nakládanou zeleninou (osm měsíců starou, ale pořád má grády).

Muž zavolá její jméno a pak, aniž by čekal na vyzvání, otevře dveře vedoucí z chodby do kuchyně. Proč by taky čekal? Vždyť vchodovými dveřmi také prošel bez ptaní.

S funěním se prochází po kuchyni. Otevře lednici, prolistuje diář ležící na stole.

Ovšem ani diář o ní nic neprozradí. Píše se tam o setkání farnosti, zkoušce sboru a plánované návštěvě místní zahrady s jejím kaplanem – tedy svědectví o zdánlivě bezúhonném životě. Nešlo by něco zjistit z jejího rukopisu? Úhledné písmo, přesné a čitelné, až na drobnou výstřednost v psaní „S“, která vypadají, jako by se snažila uniknout z rovného řádku.

Proti němu je zadní vchod do zahrady, u kterého se vždy musí používat zarážka, ale teď zůstává pootevřený. Jako by podobně jako zbytek místnosti ztuhl očekáváním.

Pak se dveře velmi pomalu zhoupnou na pantech a s tichým cvaknutím se zavřou.

Sto čtyřicet kilometrů odsud se v úzké uličce severního Londýna otevírají jiné dveře. Jiná žena, jiný život. Pošta, která se nahromadila u vchodu, se odsune stranou a omlácený zvonek se tiše ozve na přivítanou. Jako první přes práh přelétne osamělý list. Záblesk oranžové, rozvířený pozdně srpnovým větříkem, který kromě tepla už obsahuje i výrazný náznak podzimu. Žena sleduje, jak list krouživě proniká do temného prostoru obchodu. Podzim vždy považovala za období začátků; v dětství ten pocit posiloval nákup nových bot, pastelek a penálů.

Teď však dokázala uvažovat jen o konci.

1

Na novém místě

Jo se sehne, aby sebrala poštu, a při tom zvedne i zbloudilý list. Leží jí v rozevřené dlani jako rybka z barevného papíru, kterou coby děti používali k předpovídání budoucnosti. List se zachvěje a pak znehybní. Nejradši by se ho zeptala, jestli to znamená, že jednou bude šťastná. Chtěla by od oranžové listové „ryby“ slyšet, jestli když myslí na Jamese, myslí taky on na ni. Ve všech těch minutách, které se protahují v hodiny, by chtěla věřit tomu, že jestli mu v nějaké fázi začne chybět, vytvoří to mezi nimi spojení. Vlákno naděje, které by si mohla omotat kolem malíčku a jemně za něj tahat. Jo křehký list sevře, ukryje ho v dlani a poštu si paží přitiskne k tělu. Pak dveře otevře ještě víc.

Vejde dovnitř, kolečka jejího kufru na dlažbě vyťukávají rytmus oznamující vstup do obchodu strýčka Wilbura. Taylorovo smíšené zboží je malý krámek, ne o moc větší než prodloužená komora, a je něčím mezi železářstvím a papírnictvím. Její strýc tu posledních dvaapadesát let podnikal i bydlel.

Když se Jo rozhlédne kolem sebe, zjistí, že se tu nic nezměnilo. Z přední části úzkých prostor vede jedna ulička od dveří a pak zabočuje doleva do zadní části obchodu (kde je klenutý vchod do malé kuchyňky, záchod a schody do bytu v patře). Druhá úzká ulička se vrací k místu, kde teď stojí Jo. Nic víc už v strýčkově obchodě není, tedy až na malou část vepředu, kde kolmo k oknu stojí prosklená skříň. Tato starožitná dubová skříň (která podle Joina odhadu kdysi dávno sloužila k vystavování kapesníků nebo rukavic) sestává z horní police, která je určená pro plnicí pera, a několika širokých zásuvek dole, ukrývajících větší listy papíru, které strýc Wilbur prodává.

Je zde místo pro všechno a všechno je na svém místě.

Jo v hlavě slyší hlas strýčka Wilbura, a když se po obchodě důkladně porozhlédne, zjistí, že svému oblíbenému rčení skutečně dostál. V policích je možná méně zboží než kdysi, ale vše je úhledně uspořádané na svém místě.

Tedy až na strýčka, uvědomí si Jo, který je daleko odsud.

A až na ni.

Jo se podívá na mezeru mezi pultem a stěnou. Na provázku z dřevěné tyče tam visí hnědé papírové sáčky. Sáčky, které nějakým zázrakem dokážou obsáhnout vše, co strýček Wilbur prodává, od pár hřebíku a šroubků (pak se sáček nahoře zakroutil, aby nevypadly) po dlouhou kovovou pilu s nablýskanými zuby.

Právě tady si Jo jako dítě hrávala na poštu, schovaná na svém tajném místě. (Je zde místo pro všechno a všechno je na svém místě.) Strýček stál za pultem, aby na ni nebylo vidět, a uvědomoval si, že malá pošťačka potřebuje pravidelné dodávky papírenského zboží. Když byla malá holčička, mezi její největší radosti patřily okamžiky, kdy si ji strýc k sobě zavolal a předal jí hnědý papírový sáček, ve kterém se boulil jakýsi záhadný tvar. Uvnitř býval třeba zápisník, kterému chyběl obal, nebo sešit s příjmovými doklady se škrábancem na deskách. Strýček Wilbur jí oznámil (ačkoli určené to bylo hlavně paní Watson-Toftové, jeho účetní s baziliščím pohledem), že rozdává jen poškozené zboží. Když však byla starší, začínala už Jo strýčka podezřívat, že jakmile zaznamenal, jak se žádostivě dívá na nový sešit s doklady, schválně po jeho deskách přejel svým širokým a rovným nehtem.

Poté co Jo zvedne hlavu, všimne si malého čtvercového kalendáře na velké nástěnce na stěně za pultem. Nic jiného na ní není. Teď je srpen, ale v kalendáři ještě zůstává červenec. Chvilku se snaží si vzpomenout, na co přesně strýc Wilbur kalendář používal – nevybavuje si, jestli tu býval, když do obchodu chodívala jako dítě.

Jo poštu a list odloží na pult, s kufrem zamíří do zadní části obchodu a vyjde do schodů. Z odpočívadla vedou poloprosklené dveře do malé předsíně. Pod řadou háčků na kabáty, kde dál visí strýcův tmavošedý zimní kabát, je nízká lavice.

Z předsíně se lze dostat do koupelny. V ní stojí zářivě bílá stará vana s umyvadlem a vytápí se malým a nepříliš účinným teplometem. Na používání této místnosti se Jo příliš netěší. Ze zkušenosti totiž ví, že ačkoli je vana plná horké vody, její vnější okraj dál zůstává studený jako led.

Chodbou se pak prochází do obývacího pokoje, za nímž je kuchyně. V obou místnostech jsou dlouhá výsuvná okna s výhledem do uličky. Proti prvnímu oknu se nacházejí dvoje dveře do ložnic. Jo chvilku váhá, protože si není jistá, jestli má používat strýcův pokoj, nebo maličkou místnost, kde spávala jako dítě, když sem každé léto na pár týdnů přijela na návštěvu. Otevře dveře menší místnosti a za chvilku už otevírá kufr. Většinu oblečení hodí na židli. Hledá totiž něco, co si dala na dno kufru.

Vytáhne tmavomodré džínové lacláče, jejich látka je tuhá na omak, jako by byla z kartonu. Jo se na ně dívá a není si jistá, proč pro ni vlastně bylo tak důležité je s sebou brát. Nechala si je v jejím domku Joina nejlepší kamarádka Lucy, když tam jednou přespala – už před několika měsíci –, pravé vintage lacláče z padesátých let s vysokým pasem a širokými nohavicemi. Lucy má ráda staré věci. Stejně jako v pubertě, i teď v osmatřiceti letech dál nosí šaty, které si vyprosila od babiček. Jo svou vlastní posedlost papírnictvím vnímá jako obdobu kamarádčina zvláštního pouta s minulostí. Dál se své lásky k čerstvě ořezaným tužkám drží, protože ví, že díky ní si je blíž i s Lucy. Už na základní škole byly obě dokonale sladěné – když byl sportovní den, bez nějakého většího úsilí a bez jediného zaškobrtnutí každoročně vítězily v trojnohém běhu se svázanýma nohama.

Jo se posadí na postel a přitiskne si lacláče k tělu. A teď? Teď jí připadá, že kdyby jim s Lucy někdo svázal nohy k sobě, nedokázaly by udržet rytmus. Nikdy si s nejlepší kamarádkou nepřipadala ve větším nesouladu, ale nedokáže přijít na to proč. Tuší, že to asi bude mít řadu důvodů, ale ať už si je přerovnává a uspořádává jakkoli – svůj názor, své vnímání Lucyina názoru –, nikdy nedokáže plně pochopit, co se mezi nimi mohlo pokazit. Už si téměř nepíšou, a když ano, nějak to skřípe a Jo nedokáže identifikovat, co přesně a proč se to děje. Jen jí zkrátka je jasné, že kdyby se s Lucy do trojnohého běhu pustily teď, určitě by z nich nebyly přirozené vítězky, ale spíš by obě spadly na pusu.

Join nesoustředěný pohled se postupně zaměří na úhlednost malé místnosti. Měla by si věci uklidit do prádelníku. (Je zde místo pro všechno a všechno je na svém místě.). Nezabere jí to moc času. Ani ne o deset minut později už má veškerý svůj majetek uklizený a prázdný kufr zasunutý pod jednolůžko.

Jen jednu věc vybalovat nemusí. Není ani nutné ji někam uklízet. Tuto věc totiž není možné schovat do zadní části zásuvky. Ačkoli by o to moc stála.

Jo dobře ví, že nemá jinou možnost a musí své zlomené srdce nosit s sebou, ať se vydá kamkoli. O to se postaral James, když ji před čtyřmi měsíci opustil.

2

Ano

Jo sedí za starým dubovým pultem a pozoruje kousíček oblohy, na který má výhled – když se na stoličce dostatečně natáhne. Už tu takhle posedává šest týdnů, stará se o obchod a sleduje chodce, kteří v nepravidelných rozestupech procházejí kolem. Kromě toho zkoumá i úzký proužek oblohy, jestli se na ní náhodou neobjeví nějaké změny. Dnes má obloha utrápeně šedou barvu a cihlová zeď v uličce se mokře leskne po říjnové přeháňce.

Ať panuje jakékoli počasí, Jo ten úzký proužek oblohy přináší zvláštní potěšení. Dobře ví, že za uličkou (která se nachází mezi kadeřnictvím a kavárnou) se stejná obloha klene nad mnohem větším světem, Highgateskou hlavní třídou, což je široká ulice plná obchodů a restaurací. Je to směsice zařízení pro zábavu i užitek – občas se dokonce obojí dokáže vměstnat do jedné budovy. Například v obchodě vytapetovaném starými novinami se prodávají nože s rukojeťmi z třešňového dřeva a dokonale tvarovanými ocelovými čepelemi nebo jedna galanterie má dveře ozdobené věncem ze stužek v barvě podzimního ovoce.

Kdyby pokračovala hlavní třídou a pak zabočila vlevo do kopce, dostala by se do rozlehlého parku Hampstead Heath. Tam se stejná obloha, na kterou vidí ze své stoličky, klene nad krajinou, kde je zčásti park, zčásti zahrada a zčásti taky divočina. Je dobré vědět, že kousek odsud je i takovýto svět, ale zároveň je ráda, že její kousek nebe je pevně ohraničený zdí a okrajem střechy – díky tomu je její místo ve městě, které je pro Jo úplně cizím světem, přesně definované.

Snažila se představit si, jak se ta stejná obloha napíná jako obrovské prostěradlo nebo ubrus a zakrývá i její starý domov: řadovku na okraji vesnice v Northumberlandu. Tam však obloha vypadá úplně jinak. Je širší, větší a velkolepější, protože se neustále proměňuje. Nedokázala si představit, že by kousek takové oblohy bylo někdy možné zachytit.

Ale tehdy to ani nepotřebovala. Stačilo vyjít ven na nejbližší kopec a zvednout k ní obličej.

Dnes na sobě Jo jako obvykle má Lucyiny lacláče. Ačkoli vintage není její oblíbený styl (vlastně si ani není úplně jistá, co přesně je její styl), připadá jí správné, že na sobě má vypůjčené oblečení, když sedí tady, ve svém vypůjčeném životě. Proto si Jo lacláče bere každé ráno, střídá jen svetry – od zeleného přes oranžový a žlutý až po červený. Výběr záleží na počasí, náladě i tom, co má zrovna čistého. Občas si připadá jako semafor – pevná a nehybná, jen čas od času vymění barvy, zatímco kolem ní pomalu pluje život. Vysoký pas kalhot ji svírá těsně pod srdcem, které zmírá touhou po kamarádčině spo-lečnosti.

Od té doby, co žije v Londýně, se snaží své kamarádce Lucy pravidelněji psát, ale obtížně hledá vhodná slova. Stále se jí totiž vrací ta slova, co zazněla při jejich posledním rozhovoru. Vždycky věděla, že Lucy Jamese nemá ráda, ale až do toho rozhovoru netušila, jak moc. Jo si uvědomovala, že kamarádčin výbuch vyprovokoval pohled na to, jako moc Jo trpí. Nedokáže ale pochopit, jak si Lucy mohla myslet, že by něco takového chtěla slyšet, nebo jak ji mohlo napadnout, že by to Jo snad mohlo pomoct. Nestála o to v době, kdy se ještě držela onoho vlákna naděje. O tom ale své kamarádce neřekla a teď musí myslet na to, jestli to neměla udělat. Nebylo právě to hlavní příčinou, že se Lucy tak rozzuřila?

A James? Jo většinu času tráví snahou mu nepsat. Ale není to nic lehkého. Psala mu zprávy a pak je zase mazala. Ve stisknutí tlačítka odeslat jí bránila jen jedna věc. Představa, že by si telefon vzala a zprávy přečetla jeho nová přítelkyně Nickeeey. Jo o své bývalé kolegyni nedokáže mluvit jako o Nicky, aniž by její jméno protáhla v zakňourání. Pracovaly spolu jen krátce, ale Jo na její nekonečné stížnosti a nářky nikdy nezapomene.

Podívá se na malý čtvercový kalendář, který nadále zůstává jedinou připíchnutou věcí na velké nástěnce za ní. Každý uplynulý den si v něm odškrtla. Občas to udělala ještě před zavírací dobou, jako by chtěla urychlit čas.

Po šesti týdnech je strýček Wilbur nadále v domově, kam se přestěhoval (dočasně), aby se trochu dal do pořádku. Je to blízko jejích rodičů, proto za ním Joina matka může často chodit. Co zpočátku vypadalo jako mírná zmatenost (kterou její matka přičítala „ošklivému pádu“), se vyvinulo v něco jiného. Lékaři mluví o tom, co mohou udělat pro zmírnění postupu demence. Matka jí líčí, jak už se Wilbur cítí mnohem lépe, že to nebude trvat dlouho a vrátí se do bytu i do obchodu.

Otec s ní po telefonu téměř nemluví, nechává to na své mnohem hovornější polovičce.

Ale když telefon zvedne on, tiše Jo poví: „Musíš jí dopřát víc času.“

Přesně o tohle se teď snaží.

Jo začne svou pozornost věnovat jediné zákaznici v obchodě. Je pozdní dopoledne a tato žena už nějakou dobu postává u kotoučů lepicí pásky a rolí hnědého papíru. Jo se jí chystá zeptat, co si přeje, jenže vtom se v obchodě objeví další zákaznice.

První zákaznice je nesmírně vysoká, druhá naopak malá a kulatá. Když se ta menší při prohlížení zboží postaví před tu vyšší, vypadají jako stvoření se dvěma hlavami. Jo zacukají koutky úst.

Vyšší žena kousek poodstoupí a iluze se tím naruší. Přistoupí k pultu.

Mlčí.

Jo se na ni tázavě podívá a doufá, že z ní vyzařuje radost, že ji může obsloužit.

Žena jí pohled oplatí a zamračí se.

„Samozřejmě, plnicími pery už dnes nikdo nepíše.“

Řekne to s vyrovnanou jistotou. Nechce být nezdvořilá, nesnaží se naznačovat, že od Jo není moc chytré, že je prodává. Vlastně se zdá, že si vůbec neuvědomuje souvislosti: ona, zákaznice, stojí na jedné straně malého dřevěného pultu s proskleným povrchem, prodavačka Jo stojí na druhé straně a ve skleněné vitríně nabízí velký výběr plnicích per.

„Problém totiž je, že už nepíšeme vůbec.“ Žena zvedne hlavu a nečeká na odpověď. „Je to zapomenuté umění.“

Jo to nezažívá poprvé. Nejradši by namítla: Já ano. Já plnicím perem píšu. Dobře však ví, že by to byla zbytečná námaha.

Vysoká žena před ní se neurčitě zamračí, jako by Jo stála na nevhodném místě (což vlastně není tak daleko od pravdy), a pak přejde na rukopis: „Vždyť oni už se teď ve škole snad ani neučí psát.“

Jo přemýšlí, čím se asi tato žena živí. Je hubená, upravená a puntičkářská. Lékárnice? Nebo možná zubařka?

„Chci říct, k čemu vlastně všechno tohle je, jakmile se člověk zamyslí nad e-maily a sociálními médii?“

Jo přemýšlí o tom, co by si asi ta žena pomyslela, kdyby u ní Jo seděla v zubařském křesle a náhle jí řekla: No, samozřejmě s vámi něco musí být v nepořádku, když se chcete celý den hrabat lidem v ústech. Ale ona by nic takového nikdy neřekla. A už vůbec ne ženě, která v ruce drží vrtačku.

Jo se „zubařce“ podívá přes rameno na menší ženu, která na sobě má příliš dlouhý plášť do deště a trpělivě čeká ve frontě. Mírně na ni kývne, aby jí dala najevo, že o ní ví. Druhá žena povytáhne obě obočí a obrátí oči v sloup. Jo tím tak překvapí, že musí potlačit smích.

„Zubařka“ přezíravě mávne rukou do zadní části obchodu a zopakuje: „Jako k čemu vlastně všechno tohle je?“

„No, já myslím, že…“ zkusí to Jo.

Ale tahle žena do obchodu nepřišla proto, aby si vyslechla Join názor.

„Je to hrozné, jak se všechno mění,“ přemýšlí žena, jako by v dané záležitosti opravdu neměla možnost volby.

Jo očima opět zabloudí na zákaznici čekající ve frontě. Druhá žena se tváří naprosto neutrálně, má mírný přátelský obličej, je ve středním věku a našedlé vlasy má schované pod nepromokavým kloboukem. Pak na Jo mrkne.

To gesto je sice velmi prchavé, ale přesto jí z něj zahřeje u srdce.

Pak se jí v hlavě objeví ještě jedna myšlenka: nezná tu ženu odněkud?

„Vědí ještě děti vůbec, jak se správně drží pero nebo pastelka?“ pokračuje „zubařka“. Opět to vlastně není otázka, jen dotčená výčitka, jako by to snad byla Joina vina.

Jo se trochu vzpamatuje – nebo aspoň v duchu. Moc ráda by této ženě položila několik otázek. Máte děti? Viděly vás někdy psát dopis? Nebo jen nákupní seznam? Dobře však ví, že je zbytečné takové věci říkat. Rodina jejího staršího bratra žije v domě, kde není snad ani jedna kniha (pokud tedy nepočítáte zemědělské katalogy a uživatelské příručky k traktorům), a švagrová si často stěžuje, že její dvojčata si nikdy nevezmou do ruky knihu. „Vůbec je nemůžu donutit, aby četli. Knížky je prostě nezajímají.“

A Jo tehdy stejně jako teď raději mlčela.

„Můžu vám něco nabídnout?“ zeptá se Jo nakonec zdvořile. Znovu se podívá na ženu v plášti do deště, zkusí zachytit její pohled a vzpomenout si, proč jí připadá povědomá. Ale druhá žena upřeně hledí přes výklad do uličky před obchodem. Vypadá, jako by byla kilometry daleko od obchodu v severním Londýně. Nějakým způsobem se povznesla nad vlhký říjnový den.

Jo jí vlastně trochu závidí.

„Jen lepicí pásku, jestli tedy nějakou máte.“

Jo ženě přinese, co požaduje, vezme si od ní peníze a pak jí popřeje pěkný den. Dokonce i sama sobě zní příliš familiárně.

Žena Jo zpraží přísným pohledem, jako by si nebyla jistá, jestli to náhodou nemyslí ironicky. Jo má pocit, že teprve nyní si ji poprvé pořádně prohlédla. Vidí naprosto nevýraznou ženu, až na ty oči. Ženu na prahu čtyřicítky, která si přes žlutý svetřík navlékla lacláče.

„Zubařka“ se rychle odvrátí. Cestou ke dveřím přejede rukou přes sadu obálek a papírů na jedné z polic. Poté co si otevře, ledabyle dodá: „A dopisy už taky samozřejmě nikdo nepíše.“

Jo tiše zamumlá: „Já ano.“

Připadá jí zbytečné to sdělovat nějak nahlas, ať už kvůli „zubařce“, nebo kvůli sobě. Samozřejmě má pravdu. Z psaní se brzy může stát zapomenuté umění. Tak to zkrátka je. Jo si klidně může psát seznamy, dopisy matce a strýčku Wilburovi, může si užívat skřípavý zvuk plnicího pera pohybujícího se po papíře, ale stejně tím příliv změny nezastaví. Může ji utěšovat propojení s jinými milovníky papírnictví přes sociální sítě, ale nebojuje proti této změně ani se ji nesnaží popírat. Nehodlá stát jako král Knut a snažit se zastavit nevyhnutelné. Co by vlastně hájila? Vždyť to ani není její obchod.

Ani její život. Ta neodbytná myšlenka se znovu prodere na povrch.

Žena v pršiplášti udělá krok dopředu a předá jí přesnou částku za sadu obálek, kterou drží v ruce.

„Nikdo už nevěří v Boha.“

Jo na ni zmateně pohlédne.

Po chvilce ticha se žena na Jo lehce usměje, zajiskří jí v očích.

„Ale já ano,“ dodá.

Ta tři krátká slova naplní prostor mezi nimi. A pak se s dalším úsměvem, jako by si právě řekly vtip, otočí a vyjde ze dveří.

3

V černobílé

Jo nepřestává zírat na zavřené dveře. Proč to ta žena proboha řekla? A proč má tak silný pocit, že už ji někdy viděla?

Jo má v hlavě úplně prázdno.

Pak její pozornost upoutá postava kráčející kolem jejího výkladu – je to muž drobné postavy a telefonuje. Jeden z jejích sousedů.

Strýčkovi patří jeden ze tří totožných obchodů umístěných asi dvacet metrů od začátku úzké uličky. Strýčkův obchod je první v řadě, nepříliš funkční a zmatená kombinace železářství s papírnictvím. Vedle je optika řízená velmi výkonným Španělem, který se jmenuje Lando Landaidas – to je ten muž, který právě prošel. Lando se přišel do obchodu představit hned během prvního týdne, kdy v něm začala prodávat. Působil velmi seriózně, táhlo mu na čtyřicet, měl krátké tmavé vlasy a šedou bradku. Koupil si od ní špunt do vany a ořezávátko, ona ho však podezřívala, že ani jedno z toho ve skutečnosti nepotřeboval. Ráda by mu tu laskavost oplatila, ale brýle bohužel nepotřebuje a nechce plýtvat jeho časem.

Vedle optika je tatér, o kterém Jo ví jen to, že se jmenuje Eric. Což se dozvěděla jen díky tomu, že na něj kdosi volal jménem, když šel po ulici. Eric jí zamává pokaždé, když kolem ní pospíchá (obvykle kolem půl jedenácté), a vesele se při tom usmívá. Jo nedokáže odhadnout jeho věk – bylo už mu vůbec třicet? Na konci léta nosil černé šortky a oranžové žabky, na nohách měl vytetované motivy srpků měsíce a hvězd. Teď, poté co už se ochladilo, nosí džíny a nízké chlupaté boty, ale paže dál zůstávají holé, takže jsou vidět nejrůznější složité symboly vytetované černým inkoustem. Eric má krátkou bradku a rozcuchané popelavé vlasy – proto mu Jo přezdívá Viking Eric. Když v chladnějším počasí začal nosit chlupaté boty, pocítila náznak uspokojení, že té přezdívce skutečně dostál. Nikdy spolu nemluvili, ale vždy jí zamává a usmívá se při tom.

Jo překvapuje, že ačkoli spolu tak těsně sousedí, jen velmi málo se dostanou do kontaktu. Přemýšlí, jestli je to tím, že všichni tři mají výhled do cihlové zdi, takže všední chod jejich obchodů probíhá, jako by tam stály samy. Zároveň má podezření, že Lando i Viking Eric mají mnohem více práce než ona. Soudě podle množství lidí, kteří kolem jejího výkladu míří do jejich provozoven, mají méně času na společenskou konverzaci.

Zároveň jí dojde, že když člověk má nejsilnější pocit, že si potřebuje najít nové kamarády, je to zároveň období, kdy se mu to daří nejméně. Oceňuje, jak je to báječně ironické, bohužel ji to ale příliš nepovzbuzuje v tom, aby své sousedy přišla navštívit. Vzpomíná na články, které kdysi četla o tom, jak nastartovat nový život / nová přátelství / nové zájmy. Ještě teď v ní dokážou vyvolat silný pocit vlastní neschopnosti, přestože už si dobře uvědomuje, jak jsou naivní.

Její úvahy přeruší náraz do výkladu. Do nízkého parapetu totiž kočárkem vrazila mladá žena. Pak omluvně zvedne ruku a přes výklad na ni zavolá: „Pardon!“

Jo zamíří ven, protože chce mladou ženu ujistit, že se nic nestalo – vždyť kočárek jen lehce poškrábal nátěr.

„Omlouvám se!“ zavolá znovu mladá žena a kočárkem mírně couvne, aby narovnala kolečka a příště se obchodu vyhnula. „Jsem teprve začátečník!“ směje se. „Když vám to prodají, tak vám neposkytnou žádné lekce!“

Jo se podívá do kočárku na miminko. Maličký spící uzlíček o tom, že matka neumí řídit, nemá tušení. Chtěla by říct něco v tom smyslu, jak je miminko krásné, ale lhala by. Je maličké, svrasklé a plné zarudlých skvrn. I přesto Jo cítí, jak se jí žilami šíří dobře známá žárlivost. Všimne si výrazu mladé matky, která se dívá na své miminko, a všechno se v ní sevře tak silně, až jí to vyrazí dech.

Mladá žena si Joina mlčení asi nevšimla a vesele pokračuje: „Když jsem kočárek vezla naposledy, měla jsem v něm panenku a bylo mi tak šest.“ Podívá se přes Jo do obchodu a vyhrkne: „Jé, tady je papírnictví. Máte i pozvánky na křtiny? Ale Guy si myslí, že bychom měli církev vynechat a uspořádat jen prostou oslavu. Asi má pravdu. Už svatba byla dost hrozná. Jeho rodina je katolická a mojí matce je to tak nějak jedno. Myslím, že ani jeho mámě a tátovi na tom moc nezáleží, ale řekla bych, že jejich babičce by přeskočilo. Tak jako když jsme se brali…“

Jo si naráz uvědomila hned dvě věci – nabídla se jí rovnou dvě rozptýlení od svíravé bolesti. Zaprvé tato žena působí jako její kamarádky krátce po porodu, také byly moc dlouho samy a neměly si s kým popovídat. A zadruhé jí konečně došlo, kdo byla ta žena, která u ní v obchodě mluvila o Bohu.

„Omlouvám se,“ začne Jo nejistě, „ale podobné zboží nemáme.“

Další větu by s chutí vyslovila nahlas, ale pak se radši zarazí.

Že neuhodnete, komu jsem tu právě prodala obálky?

Mladá žena se na ni usměje a přikývne, pak znovu nejistě vyrazí uličkou. Jo se vrátí do obchodu.

A je si jistá, že má pravdu.

Ta zmínka o Bohu.

Vybavila se jí černobílá fotografie. Na které ale měla jiné oblečení než dlouhý plášť do deště. Kněžské oblečení. Teď už si je Jo skutečně jistá. Vybavilo se jí to díky zmínce o křtinách a svatbě.

Právě prodala několik obálek „Vikářce na útěku“.

Jo si okamžitě z kabelky vytáhne telefon a začne vyhledávat na internetu.

S přezdívkou „Vikářka na útěku“ přišel novinář, který psal o zmizení venkovské vikářky. Jo si vzpomíná, že ten příběh poprvé zaznamenala, když si listovala novinami v kavárně na rohu.

Vikářka faru opustila ve stejném stylu, jako se to stalo na lodi duchů Mary Celeste. Na stole zůstalo nedojedené jídlo, židli nikdo nevrátil ke stolu. Pátrání vyhlásil kostelník. Nikde nebyly stopy násilného vniknutí, zadní vchod zůstal pootevřený. Auto stálo na příjezdové cestě. Farníci jsou z toho celí „říční“. Jo přemýšlela, jestli tohle slovo ještě vůbec někdo používá. „Neslyšeli jsme o ní špatné slovo.“ Což, zvažovala Jo, o té ženě ve skutečnosti nic moc nevypovídá. A ta samá žena, to teď ví naprosto jistě, se jí před chvílí objevila v obchodě.

Jak vzpomíná na ten první článek, pochybuje, jestli by si tohle všechno vůbec zapamatovala, kdyby se jí druhý den ve zpravodajské aplikaci neobjevil titulek „Vikářka na útěku“. Ale i tenkrát to byla jen drobná vlnka v tsunami dalších zpráv. Všimla by si jí vůbec, kdyby z ní nevycítila spikleneckého ducha další uprchlice? Teď přemýšlí, kdyby se o tom zmínila té mamince s kočárkem, tušila by, o čem Jo mluví?

Otázkou bylo, jak se k tomu má Jo postavit. Měla by o tom někomu říct? Ví někdo, že je vikářka v pořádku?

Jo zírá z okna na cihlové zdivo. Je jí do toho vůbec něco? Vikářka na útěku si u ní kupovala obálky a vypadala normálně. Nestála někde na římse nebo na okraji mostu.

Jo se znovu začne věnovat telefonu a rozklikne několik odkazů. „Vikářka na útěku“, o které už zjistila, že se jmenuje Ruth Hamiltonová, se neozvala ani své rodině, která podle všeho žije v Glasgow. V delším článku v listu z Warwickshiru o Ruth uvádějí bližší informace, tato sedmapadesátiletá vikářka (rozvedená) měla farnost sestávající z větší vesnice a několika vesniček poblíž města Rugby. V článku je i několik Rutiných fotografií: na jedné je zachycena u stojanu s dortem na vesnické slavnosti, na další stojí před kostelem a kolem sebe má hlouček dětí a zvířat. Na všech snímcích se usmívá.

Jo si fotky zvětší na displeji. Rozhodně se jedná o ženu, která byla u ní v obchodě. Přemýšlí, jak staré asi ty fotky jsou. Žena v obchodě vypadala starší a ztrhanější. Nebo to tak Jo jenom připadá od té chvíle, kdy si uvědomila, že to je Vikářka na útěku? Ještě jednou pečlivě prozkoumává displej, aby našla nějakou nápovědu, proč tato žena opustila svou zdánlivě idylickou farnost. Má milý obličej s širokým čelem a přátelským výrazem. Jo by byla ráda, kdyby ji někdo takový oddal s Jamesem.

A je to tady. Osten ji znovu bodl. A to zrovna zažívala pocit klidu, kdy na něj asi hodinu dokázala nemyslet. A jakmile je osten uvnitř, tak už ho nevyprostí žádnou vědomou myšlenkou, bude se dál zarývat.

Jo se s vypětím všech sil pokouší soustředit na Vikářku na útěku. Znovu si prohlédne její obličej, hledá v něm nějakou nápovědu. Přemýšlí, jestli ji ještě někdy uvidí. A kdyby snad ano, řekne reverendce Ruth Hamiltonové něco?

4

Muž jménem Malcolm

O hodinu později Jo sice ještě čas od času myšlenky zabloudí k Vikářce na útěku, ale pustí se do každodenní inventury zboží. Tento všední rituál jí podobně jako zkoumání jejího kousku nebe přináší duševní pohodu. Stal se významnou, i když trochu zbytečnou součástí jejího dne.

Kšefty trochu váznou – v některých dnech k ní přijde sotva deset zákazníků –, není proto nutné zboží kontrolovat tak často. Navíc by si jeho stav mohla hlídat v počítačovém systému, do kterého strýček Wilbur investoval. Tuší, že si od tohoto ústupku moderním časům sliboval, že mu nějak dramaticky zvýší obrat. To se však nepodařilo. Místo toho se necelé dva kilometry odsud otevřel velký hobbymarket. Více než padesát let se podnikání jejího strýce skládalo z kombinace železářství a papírnictví. Ovšem od otevření tohoto hobbymarketu začalo v obchodě zabírat stále více prostoru papírenské zboží – hlavně užitkové předměty, které oslovovaly strýčkovu praktickou mysl.

Jo svou inventuru začíná tím, že si krátce projde těch několik zbylých regálů s železářským zbožím. Je to spíše takové nejisté přikývnutí na pozdrav než nějaké pečlivé zkoumání chaotické směsi šroubů, háčků na obrázky, hřebíků, plastových mycích nádob, kartáčků a prodlužovaček. Každý z těch předmětů je sice pečlivě urovnaný, ale ani tato uspořádanost nemůže zakrýt pravdu, že se jedná o velmi nesourodou směs.

Rychle se přesune k regálu s dopisními papíry. Zde jsou jednoduché bloky s bílým nebo světlemodrým papírem vystavené vedle balíčků odpovídajících obálek. Starodávné papírenské zboží, které –když strýček obchod otevíral –, působilo mnohem aktuálněji. Jak si listuje nejbližším blokem, zastaví se, aby přejela prstem po linkované psací podložce a pohladila savý papír. Vybaví se jí „zubařčina“ slova.

„Plnicími pery už dnes nikdo nepíše.“

„A dopisy už taky samozřejmě nikdo nepíše.“

Její prst se na chvilku zastaví ve vzduchu nad hromádkou obálek podobných těm, které si koupila Vikářka na útěku. Takže vikářka očividně někomu píše…

Jo se přesune od bloků k zápisníkům, veškeré myšlenky se jí podaří zatlačit do pozadí, protože se soustředí na prostou radost ze svázaných listů neposkvrněného papíru. Jsou tu velké zápisníky s obálkou z hnědého papíru, menší kroužkové zápisníky, sešity v nejrůznějších základních barvách. Mezi její nejoblíbenější patří příjmové doklady, které dokonce obsahují i nedotčené tmavě modré kopírovací papíry. Vedle pak jsou razítka a razítkovací polštářky.

Náhle v ní nečekaná vzpomínka vyvolá upřímný úsměv. Jejím úplně nejlepším vánočním dárkem – počítáno včetně diamantových náušnic, které jí James věnoval během posledních společných Vánoc – bylo malé razítko od strýčka Wilbura, které dostala, když jí bylo deset. Byla na něm slova „Zaplaceno“ a „Dluží“ spolu s datem, které bylo možné nastavit. Jakmile tam natočila správná čísla, razítko spokojeně přitlačila na přiložený polštářek s červeným inkoustem. Pak se ozvalo báječné bouchnutí, jak razítko energicky otiskla na horní část jednoho z listů v sešitě s příjmovými doklady.

Jo postává u psacích potřeb, točí si tužkou tvrdosti 2B mezi palcem a ukazováčkem, jako by to byl tenký doutník. Vtom se otevřou dveře.

„Malcolme!“ S potěšením se otočí k přicházející postavě.

Malcolm byl první zákazník, kterého Jo obsloužila, když ve strýčkově obchodě začala pracovat. Pomalu a zdvořile se představil. Byl rád, že ji poznává; jmenoval se Malcolm Buswell a bydlel pár minut odsud. Jejich rozhovory sice byly poměrně omezené, ale Jo se často přistihne, jak ze své pozorovatelny vyhlíží jeho vysokou postavu s dlouhými končetinami. Jakmile v uličce zahlédne jeho dlouhé kroky, při kterých výrazně mává pažemi, musí se usmívat. Když Malcolma potkala poprvé, připomínal jí postavu z knihy Roalda Dahla – Obra Dobra. Malcolm možná nemá velké odstálé uši, ale má stejný nos jako skobu a laskavý výraz.

„Dobré odpoledne,“ pozdraví Malcolm, když, přesně jak Jo čekala, zabočí, aby si prohlédl vystavené zápisníky. Malcolm si nový kupuje snad každý týden. Píše totiž knihu. Zatím se jí nezmínil, o čem ta kniha bude, protože to s ní nechce probírat. Snažila se ho zdvořile vyptávat, také ho zapojovala do rozhovorů o knihách, které oba četli, ale jeho odpovědi jsou vždy neurčité a vyhýbavé. Jo na něj pochopitelně nechce nijak tlačit.

Jo se postupně dozvídala, že Malcolm už od mládí bydlí u parku a že je daňový analytik v důchodu. (To ji zas tak nepřekvapilo; Malcolm totiž pokaždé nosí seriózní šedé oblečení, i jeho nejsportovnější oděv působí jako oblek.) Byl odborník na poslední vůle a dědictví. Zajímá se o místní historii. A literaturu. Od matčiny smrti dál žije v malém domku, který spolu sdíleli. Každou tu informaci jí sdělil se zdvořilou oficiálností, obvykle po dokončení nákupu nového zápisníku.

Jo se přistihla, že pečlivě vybírá informace, kterými by mu to oplatila. Připadá jí to zdvořilé a Malcolm se nikdy nechoval jinak. Vždy přidržoval dveře dalším zákazníkům, a když odcházeli nebo přicházeli, svou dlouhou a úzkou hlavou jim krátce kývl na pozdrav. Jo mu prozradila, že její rodina se vždy věnovala zemědělství, matčina rodina pochází z Jezerní oblasti, otcova rodina ze severního Yorkshiru. Líčila mu, že studovala na univerzitě v Bathu, ale po několika letech cestování se vrátila na sever. Pracovala v Newcastlu, ale žila ve vesničce v Northumberlandu. Zaměstnaná byla ve státní bance, na jejich centrále, ale před devíti měsíci dala výpověď.

Důvod své výpovědi Malcolmovi nijak nevysvětlila. A ani to nemá v úmyslu. Občas jí v mysli vytanou slova, která by mu mohla říct, ale nikdy neproniknou až na jazyk.

Víte, nebyla jsem dost dobrá, Malcolme.

Nakonec to bylo tak, že ať už jsem udělala cokoli (a že jsem se opravdu snažila), tak mě stejně nechtěl.

A tím to skončilo, opustil mě a teď žije s mladší a krásnější ženou.

Nickeeey.

Jsem si jistá, že jeho kamarádi se mu nediví.

A moji přátelé? No, ti si na něj nikdy zrovna dvakrát nepotrpěli.

Ukázalo se, že moje nejlepší kamarádka Lucy ho nesnášela.

Na začátku jsem si to asi ani neuvědomovala. Pak se s manželem Sanjeevem na pár let přestěhovali kvůli práci, ale když se vrátili, tak už jsem to viděla.

Zoufale jsem se snažila, aby všichni byli spokojení… opravdu ano…

A tak to zpravidla pokračuje dál a dál.

Než se spustí tento vnitřní monolog, Jo raději prázdno vyplní otázkami.

„Malcolme, mohu vám s něčím pomoci?“

„Pardon, Joanne? Říkala jste něco?“

Malcolm ji zásadně oslovuje celým jménem.

„Mohu vám s něčím pomoci?“ zopakuje Jo.

„Ne, je to prosté. Nový týden. Nový zápisník.“

Co když Malcolm nepíše knihu, ale deník? Kvůli jeho tajnůstkářství se ho na to nemůže zeptat.

„Á, tohle bude stačit. Formát A5, modrý papír, kroužková vazba. Naprosto ideální.“ Donese zápisník k pokladně a podá jí debetní kartu.

Jo si náhle vzpomene, co chtěla Malcolmovi říct.

„Malcolme, vím, že se často ptáte, jak se má strýček Wilbur, tak by mě zajímalo, jestli jste byli přátelé?“ Říká si, že osmdesátník Wilbur zřejmě bude starší než Malcolm, ale ne o moc.

„Neřekl bych, že jsme byli přátelé, Joanne, ale občas jsme se tu spolu posadili a dali si čaj.“

Jo si náhle uvědomí, že ji nikdy nenapadlo Malcolmovi nabídnout něco k pití nebo ho vyzvat, aby se posadil.

„A o čem jste spolu mluvili?“ zajímá se.

„Ále, tady o okolí. Jak se mění. Wilbur měl moc rád šachy, tak jsme si povídali i o šachovém klubu, ve kterém byl členem.“

„A vy tam taky chodíte?“

„Ne, ne. Kluby a společnosti, to není nic pro mě.“

Jo by se ho ráda zeptala proč, ale Malcolm ji nepustí ke slovu.

„Vlastně mě nenapadá, proč to tak je. Prostě jsem to nikdy nevyzkoušel. Váš strýček byl dobrý chlapík, Joanne. Až s ním budete mluvit, tak se o mně zmiňte.“ Pak poněkud zasmušile dodá: „Ale ne, neřekl bych, že jsme byli přátelé.“

Než dojde ke dveřím, znovu se na Jo otočí. „Myslím, že bych byl rád jeho kamarád.“ Odmlčí se a pak pomaleji pokračuje, do hlasu se mu při tom vkrade i lehce zmatený tón. „V jistých dobách byl jediný člověk, se kterým jsem za řadu týdnů mluvil.“

Podívají se na sebe a něco se mezi nimi odehraje.

Jo dobře ví, že Malcolm nestojí o její soucit. O nic víc než ona o ten jeho. Ale zároveň ví, že tomu mírnému muži chce něco nabídnout.

„No, já bych řekla, že strýček Wilbur vás za přítele považoval,“ zkusí to.

Malcolm její slova přijme pomalým přikývnutím.

Když se odvrací, Jo si všimne, že v jeho výrazu je více naděje, přestože má dál nakrabacené čelo.

5

Viking Eric

Od nákupu Vikářky na útěku v obchodě uplynul týden. Od té doby po ní nebylo ani vidu, ani slechu (Jo ji bedlivě vyhlížela), teď však má nového a nečekaného návštěvníka.

„Potřeboval bych takovej ten vazač. Víte, ten černej… jako na portfolio…, ale ne velkej… tak á čtyřku… s průhlednýma plastovýma deskama.“ Viking Eric mává rukama ve vzduchu.

Když mu Jo nijak neodpoví, začne rukama před sebou malovat velký obdélník, jako by s Jo hráli pantomimu. Jo přesně ví, co Eric shání, dokonce to má na skladě, ale dál nic neříká. Nemůže se totiž vzpamatovat z faktu, že Viking Eric je z Birminghamu.

Má na sobě své chlupaté boty, tetování na jeho pažích vypadá jako staré severské symboly, vlasy má tak světlé, že jsou skoro bílé. Má bradku, modré oči.

Ale podle nosového přízvuku bezpochyby pochází ze střední části Anglie.

Nejradši by vyhrkla: Já ale myslela, že jste Viking. Místo toho řekne: „Přesně vím, co máte na mysli.“ Pak vyjde zpoza pultu, protáhne se kolem něj, aby mu složky mohla donést. Dokonce i postavu má jako Viking.

„Tady to máte,“ oznámí mu, když se vrátí se složkou velikosti A4 a položí ji na pult. „To máte na svoje portfolio?“

Zmateně se na ni podívá a začne listovat plastovými košilkami.

„Víte, aby si lidi mohli vybrat, jaký chtějí vzor,“ vysvětluje Jo.

„Cože?“ podiví se a zvedne hlavu, ale než mu Jo stihne odpovědět, dodá: „Tohle je přesně ono, ale nemáte je v nějaké veselejší barvě?“

„Bohužel, máme jenom černé.“

„To nevadí. Mohl bych na ně třeba dát nějaké nálepky. Ty tady asi neprodáváte, co?“ zeptá se a nejistě se rozhlédne po zbytku ob-chodu.

„Jaké nálepky máte na mysli?“ Jo netuší, proč se na to vůbec ptá. Mají totiž jen pár balíčků kulatých etiket a bílé adresní štítky.

„Takové ty, co by se líbily dětem. Chci, aby se do toho mohly dívat i děti.“

„Děti přece tetovat nemůžete!“ Ta slova jí vyklouznou z úst, a protože už je nemůže vzít zpátky, neobratně dodá: „Na to je zákon.“ Celou tu dobu si říká, že Viking Eric přece určitě ví, že vám musí být osmnáct na to, abyste se mohli nechat tetovat.

Viking Eric se rozchechtá a ona usoudí, že mu to sluší. Jeho smích je hluboký, znělý a burácivý.

„Čím se podle vás živím?“

„Vy snad nejste Viking Eric, místní tatér?“

Znovu vyprskne smíchy. Jo si říká, že takovéto zvuky by asi vydával mrož, kdyby potkal někoho tak připitomělého jako ona. Proč proboha nahlas vyslovila jeho přezdívku? On se nakloní přes pult, potřese jí rukou a celou tu dobu se na ni potěšeně usmívá. „Škoda že jsem se tu zastavil až teď. Tohle je prostě skvělý. A jak se jmenujete vy, děvče z papírnictví?“ Pak jí ruku pustí a o pár kroků poodstoupí, aby si ji mohl lépe prohlédnout.

Jo cítí, jak začíná rudnout. „Jmenuju se Jo Sorsbyová,“ oznámí mu s posledními zbytky důstojnosti. „Tenhle obchod patří strýčkovi a já se mu tu o to starám, dokud…“ Necítí potřebu se mu svěřovat se strýčkovými problémy.

„Jo, jasně,“ prohlásí a náhle se tváří mnohem vážněji. „Mrzí mě to. Vím, jak na tom Wilbur je, informuje mě jeden jeho kamarád z Legie.“ Jo se v mysli okamžitě vybaví představa starého vojáka s potetovanými pažemi.

Eric se na ni opět usmívá. Jako by mu kdysi vyprávěla skvělý vtip a on si na něj teď s láskou vzpomněl. Jo si není jistá ani tím, co mu vlastně předtím přišlo tak vtipné. Pak jí to připomene její vnitřní hlas: Řekla jsi o něm, že je Viking, ty trubko.

„Víte, měl jsem vás sem přijít pozdravit mnohem dřív.“ Zní to, jako by mluvil sám k sobě. Jako by si chtěl vyhubovat. „Nebudu se vymlouvat.“ Pak se k ní nakloní a znovu ji chytne za ruku a krátce, ale velmi pevně ji stiskne.

„Eric Sv…“

Z jeho příjmení nezachytí ani slabiku – zdálo se jí, že začíná na S, někde v něm je i V a možná také J.

„… moc rád vás poznávám, Jo Sorsbyová,“ dokončí.

„Mohl byste mi to jméno vyhláskovat?“ zeptá se Jo nejistě.

„To vám vůbec nepomůže,“ zasměje se Eric. „Je to islandský jméno, i když jsem vyrůstal v…“

„… Birminghamu?“ skočí mu do řeči Jo.

„Ne, v Brightonu.“

„Aha…“ řekne, jako by se dovtípila, ačkoli to vůbec nechápe.

Eric zavrtí hlavou a znovu se zasměje. „To se mi úplně nepovedlo. Trefila jste se, vyrůstal jsem v Birminghamu. Žil jsem tam až do osmnácti. Ale máte pravdu i v tom – a můj otec by vás určitě rád poznal –, že skutečně v dávné minulosti máme vikinský původ. Bylo to tátovo nejoblíbenější téma, když si dal pár piv.“

„Já myslela, že Vikingové pocházejí ze Skandinávie.“

„No tedy, až do této věty by vás otec přímo miloval, ale teď jste si to teda pěkně pokazila,“ řekne a s předstíraným zármutkem skloní rozcuchanou světlovlasou hlavu.

Jo si pořád nedokáže dát dohromady ten výrazný birminghamský přízvuk se statným potetovaným chlapíkem, který stojí před ní.

„My se ho s mámou snažíme přesvědčit, že Vikingové se usídlili na Islandu, ale on o tom nechce ani slyšet. Trvá na tom, že tamodsud naopak pocházejí.“ Znovu zavrtí hlavou. „A teď už bych raději měl jít. Mám objednanýho zákazníka. Kolik jsem dlužný?“ zeptá se a poplácá po černých deskách.

Jo mu řekne cenu, Eric jí zaplatí a účtenku si schová do zadní kapsy džínů. Když desky zvedá, podívá se na prosklený pult a všimne si plnicích per. „Jé, plnicí pera! Ta byste měla vyndat, Jo. Škodí jim být takhle zavřená. Plnicí pera jsou ráda, pokud je někdo používá. Každý den. Jinak se cítí osamělá a mají pocit, že je nikdo nemá rád…“ Na dlouhou dobu se odmlčí a Jo pocítí podivnou směs rozpaků, že Eric poznal, že stejně nemilovaná se cítí i ona, a náznak čehosi obdobně znepokojivého, co ještě nedokáže rozeznat.

Jo si myslí, že ještě něco dodá, na něco se jí zeptá, ale on si místo toho dá ruku do kapsy své černé košile s krátkými rukávy a vytáhne plnicí pero. Má cínovou barvu, tlusté tělo a lesklou stříbrnou sponu. Podívá se na něj a je naprosto ohromená. Ale proč by ji to vlastně mělo takhle překvapovat? Vždyť Viking Eric (rozhodla se, že si tu přezdívku skutečně zaslouží) přece taky pracuje s inkoustem.

Chystá se něco říct, ale Eric už se na ni nedívá. Místo toho si něco zapisuje do malého zápisníčku, který si taky vytáhl z kapsy košile. Po chvíli zvedne hlavu a usměje se. „Tatér se jmenuje Lando. A je fakt dobrý,“ prohlásí a podívá se na nápis na předloktí.

„Takže vy jste…“

Odtrhne horní list papíru a podá jí ho.

„Optik Eric.“ Zamíří ke dveřím, a když si je otevře, zazubí se na ni. „Ale rozhodně mi můžete říkat Viking Eric.“

Jo se zadívá na papírek v ruce. Perem je na něm nakreslený Viking se směšně velkými brýlemi. Zasměje se a otočí se k oknu.

Ale optik Eric už je pryč.

Jo se dál usmívá a obrázek si připíchne na nástěnku. Hned vedle osamělého kalendáře. Jo si uvědomí, že v obličeji má zvláštní rozbolavělý a napjatý pocit. A přemýšlí, kdy přesně se naposledy zasmála.

6

Pan James Beckford a slečna Jo Sorsbyová

Předešlý večer jí náznak smíchu natolik zlepšil náladu, že napsala Lucy. Nic zajímavého, jen příběh o Vikingu Ericovi. Lucy jí okamžitě odpověděla řadou smějících se emotikonů. Bylo to přirozené, jako jejich stará já.

Ale dnes ráno už Jo do smíchu není. Právě tu totiž byl pošťák.

Přišel jen úřední dopis, nic víc. Upomínka. Starý účet za vodu, který je třeba zaplatit. James jen připsal, kolik dluží. Nic dalšího.

Ovšem jeho známý rukopis v ní něco probudí. Snaží se tomu pocitu ubránit, dát se dohromady. Když dopis připíchne na nástěnku – protože ho chce řešit až později –, všimne si, že u razítka na obálce je rozmazaná skvrna. Díky tomu si uvědomí, že má mokrý obličej.

Tak už to se slzami občas chodí – zastihnou vás nepřipravené.

Kdyby Jo neplakala, možná by ze svého místa v bance nikdy neodešla.

V práci plakala ve skladu kancelářských potřeb – choulila se na podlaze a její slzy se rozpíjely na hlavičkovém papíře, který už nikdo nepoužíval. Vlastně bylo poněkud ironické, že teď má v Londýně na starost papírnictví. Obchod jen o něco větší než malé skladiště.

Ovšem ten pláč nezačal ve skladu kancelářských potřeb. To by jí asi prošlo. Spustil se v zasedací místnosti. Byl duben a matka jí právě zavolala, že si dělá starosti o strýčka Wilbura. Prý se zamknul v obchodě a myslí si, že jeho klíče zůstaly v Jezerní oblasti – což nedávalo vůbec žádný smysl. Jo se sice úplně nesoustředila, ale na tuhle schůzku prostě musela jít, vlastně nemělo jít o nic náročného – jen měla zodpovědět pár dotazů o bankovní databázi, což byla oblast, na kterou se specializovala. Největší část prezentace měli odříkat kolegové.

Jedním z řečníků byl i James, se kterým už šest let chodila. Zatímco on přítomné seznamoval s vyhlídkami na letošní rok, ona seděla s jednou paží položenou na stole. Druhou měla zvednutou a palcem a ukazováčkem si jemně kroutila jednou z diamantových náušnic, které jí James koupil k Vánocům a většinu dnů je nosila na uších. Vzpomíná si, že si tenkrát říkala, že mu to sluší: byl vysoký, měl sportovní postavu a na sobě hezkou bílou košili a antracitové sako. James veřejné projevy pronášel sebejistě a měl na to plné právo, protože byl ve své práci dobrý. Získal si pozornost všech v místnosti, ale ne tím, že by byl nějak hlučný nebo zábavný, ale protože mluvil velmi rozumně. Všichni měli Jamese rádi. Ona ho milovala.

Ale miloval také on ji?

Netušila, odkud se ta myšlenka vzala. Pevněji si přitlačila palec na trn v zadní části náušnice, jako by se to přesvědčení snažila posílit: ano, samozřejmě že ano.

Dostala se tím ovšem jen zpátky ke Štědrému večeru, znovu se jí vybavilo, jak zrudla a pak pocítila strašlivé zklamání, když otevřela koženou krabičku na šperky, ale nenašla v ní zásnubní prsten, nýbrž malé diamantové náušnice. V tu chvíli se na Jamese nedokázala podívat, a tak raději sklopila hlavu a špitla: „Ty jsou tak krásné!“ V duchu však křičela: Jak jsi mi něco takového mohl udělat? Jak jsi mohl? Před všemi příbuznými! Trvalo jí ještě hodinu, než se dokázala podívat na svou matku, ale ani tehdy se jí raději nedívala do očí.

V zasedací místnosti silněji tlačila na zadní část náušnice, až se jí všechna bolest a emoce soustředily do maličkého bodu na pravém palci. James mě miluje a jednou se vezmeme. Už to plánovala několik let. Ne že by si dělala nástěnky na Pinterestu nebo si zapisovala nápady a inspirace, jen jí čas od času v mysli vytanuly obrazy: jakou by si mohla nechat uvázat kytici, kde by se mohl konat obřad, kam by mohli jet na svatební cestu. A tak to šlo dál a dál, dokud v hlavě neměla sled obrazů, připomínajících polaroidové snímky, svého budoucího života.

Seděla v zasedačce a přemýšlela, co by si asi kolegové pomysleli, kdyby je požádala, aby ze stolu odklidili hrnky s kávou a lahve perlivé vody, a všechny ty své obrazy tam rozložila. Jistě by povzbudivě přikyvovali a říkali: Ano, Jo, samozřejmě. Vždycky jsme věděli, že se jednou vezmete.

Moc bych chtěla miminko, Jamesi.

„Joanne? … Joanne?“