Tvář smrti

Filip Richter

Brno, 2024

Nakladatelství © SOLIS, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Solis,

Ladova 15, 621 00 Brno,

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelství.solis@email.cz

jako celkově 26. a 1. elektronickou publikaci

v edici SOLIS, první elektronické vydání.

Autor © Filip Richter

Obálka a grafika © J.Polc

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí

být kopírována

či jiným způsobem rozšiřována

bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-53005-06-7 (epub)

ISBN 978-80-53005-07-4 (PDF)

Autor se vzdává svého honoráře

na dobrou věc.

Vybral si Nadační fond Kryštůfek

Kryštůfek pomáhá zraněným nebo nemocným dětem, které se ocitnou v péči zdravotnických záchranářů po dobu transportu do nemocnice.

Pomáhá zdravotnickým záchranářům, kteří se sami ocitnou v tíživé životní situaci.

Děkujeme, že koupí knihy také pomáháte.

Anotace

Svět je plný komplikací a potíží, o tom se už stihl několikrát přesvědčit Petr Nádeník – lékař anesteziologicko resuscitačního oddělení. Byť si nemůže stěžovat na své dosavadní poměry, v životě mu něco chybí – sounáležitost, rodina a smysl. Souhra těchto věcí ho dohnala k jisté formě odevzdanosti, kvůli které ho práce lékaře přestává naplňovat a pomalu ji vykonává už jen z nutnosti a povinnosti. Protože když to nebude on, tak kdo? Tomuto přesvědčení nepomáhá ani přístup mnoha kolegů.

Jak Petr ustojí největší tragédii svého života, pomůže mu záhadná Anička, se kterou se díky ní setká? Dokáže se smířit se stíny ze své minulosti?

Kapitola I

Vteřinová ručička na ciferníku protivně odpočítávala poslední minuty do půl čtvrté. Sloužící lékař Petr Nádeník seděl v křesle a vyhlížel ven oknem na modré jasné nebe bez jediného mráčku. Nebe, které opět uvidí pouze ze své motorky a pak malého bytu. Sotva přileze domů, může zase jít spát a za dva dny znovu. Postel byla poslední tři roky jediná věc, co na něj doma čekala a přívětivě ho vítala alespoň měkkými polštáři s peřinou. Na stolku před ním ležel rozpis služeb. Jen s největším sebezapřením ho nevyhodil oknem, protože mu říkal, že pozítří tu bude znovu.

„Ty vole, tak kde ten blb je?“ zašeptal na účet svého kolegy, co měl přebírat službu na ARU. Otráveně si z nosu sundal brýle a položil je vedle papíru s naplánovanými směnami. Hrnek kávy zel prázdnotou, takže se po něm ani nenamáhal natahovat. Aby se na chvíli zaměstnal, vytáhl z kapsy mobil a odemknul ho. Displej mu ukázal nepříjemný čas 15:29, znovu nevrle vzhlédl k hodinám na stěně. Žádný zmeškaný hovor, ani jedno oznámení nebo zpráva. Přesně, jak očekával, na něj svítilo pouze několik ikon a digitální hodiny, které ukazovaly 15:29:43.

Dveře se otevřely a dovnitř skoro couravým krokem vstoupil malý muž kolem padesátky. Bystrá očka hleděla z vrásčitého obličeje, zpod hustého obočí. Příchozí si pravou rukou pročísl prošedivělé vlasy. Rychlým krokem zamířil k druhému křeslu a během toho se kvapně omlouval: „Promiň, Péťo. Na interně po mně chtěli ještě konzilium. Nic nestíhám, a ještě mi napálí službu! Pak dělej doktora!“ přednes efektně zakončil pohozením desek s připnutými papíry na nízký stolek.

To nestíháme nikdo! chtěl chvíli namítnout Petr, ale poznámku zadržel. Chápavě pokýval hlavou a s povzdechem začal předávat hlášení o stavu všech pacientů na oddělení. Byť měl na starost právě jen pět pacientů, změn bylo moc na to, než aby stihl kolegu informovat, než mu skončí pracovní doba. Která mu končila asi tak za pět vteřin, jak si příliš teskně uvědomoval. Systém mu službu automaticky v půl zakončí a hotovo. Další nezaplacený přesčas, posteskl si tiše.

Konečně dokončil hlášení o posledním pacientovi a přidal své desky se stohem papírů vedle těch kolegových na stole. Zvedl se z křesla a došel k věšáku pro koženou bundu. Do jedné z kapes vložil ruku a zalovil v ní po svazku klíčů.

„Hele, nedorazily Opavový už výsledky hemokultury?“ vyrušil ho ze soustředění starší lékař. Křeslo zavrzalo, jak se za ním kolega otočil.

Petr dlouze zapátral v paměti. Nevýrazně zavrtěl hlavou: „Ne, Vášo. Ten první odběr někdo špatně nabral a u druhýho pořád čekáme na výsledky.“

Starší lékař dál slepě hleděl na desky v jeho rukou. „Kdo zkazil ten odběr? Zas Fajksová?“ Mladší z dvojice se otočil a kolegu si mlčky prohlížel. Měl pravdu, ale tyhle téměř až pomlouvačné odhady se mu příčily. Každá sebevětší snaha se jim vyhnout se však stále setkávala se stejným výsledkem. Pokaždé si ho takové proslovy nějak našly samy. Jasně, že to byla ona! chtělo se mu křiknout, ale rozhodl se to taktně zamluvit do outu.

„Hele,“ pokrčil rameny, „už si fakt nejsem jistej, která sestra je u toho podepsaná.“

„Fajn, tak co s ní? Takhle nám tu dlouho nevydrží,“ přemýšlel nahlas druhý lékař, „nahodil bych jí Gentamicin, co myslíš?“

Petr se zarazil, hrudník se mu zastavil uprostřed pohybu, jak se mu zatajil dech. Ani ve snu by nečekal, že se ho zrovna on bude ptát na názor na medikaci. Objektivně byl jako lékař zkušenější, a když přišlo na farmakologii tak i bezpochyby lepší.

Nejistě pokrčil rameny, a když si natahoval bundu, prohlásil: „Nemám tucha, klidně to zkusit můžeš. Asi tím nic nezkazíme, dokud nebudeme vědět, který antibiotika na toho zmetka zaberou.“

Jeho kolega mlčel a dál slepě zíral do papírů. Petr zacinkal klíči, nenápadně proklouzl dveřmi, téměř neslyšně je za sebou zavřel a zamířil prázdnou chodbou ke dveřím vedoucím na parkoviště před budovou.

Frustrovaně si odfrkl, když si uvědomil, se kterými kolegy se tu potká na další směně. Zavřel oči a zhluboka se nadechl, unavené bulby procitly až po chvíli přemlouvání. Rychlým pohybem ruky sundal brýle a promnul si oči. Dlouze zívl. Čidlo na zdi ze sebe vyloudilo táhlé elektronické pípnutí, když k němu přiložil identifikační kartu. Zámek v prosklených dveřích cvakl a guma zavrzala o kostkovanou podlahu.

Šel z paměti, takže ani nebylo třeba, aby se rozhlédl kolem sebe. Uprostřed kroku ho zastavil něčí hlas: „Dlouhá směna?“

Na oslovení okamžitě navázalo škrtnutí zapalovače. Petr položil nohu zpátky na chodník a otočil se na mluvčího.

„Zdar, Karle,“ pozdravil muže v křiklavě žluté, až místy zelené bundy s reflexními páskami, „kéž by směna. Jsem po službě, potřebuješ něco?“

Až teď si Petr všiml, že opodál stojí Kodiaq v záchranářských barvách. Nejspíše řidič se skláněl nad kufrem a pořád v něm něco přehazoval, do toho ustavičně, ale tiše nadával. „Taky nevypadáte, že jste si poslední výjezd nějak extra užili.“

„Ani ne. Už docela slušně rozjetá embolka. Slyšel jsem, že prej máte vybírat novýho primáře,“ potáhl cigaretu lékař ze záchranky a vypustil drobný, šedivý mráček. Bílý papírek se zkracoval nepříjemně rychle.

Petr pouze přikývl: „Brousíš si zuby?“

„Ani ne, pod houkačkou se mi docela líbí. Kdo podle tebe ten flek dostane?“

„Co to má s čím dělat?“

„Skoro nic,“ pokračoval Karel, „já jen, že bych vsadil na Kálala a víš, jak moc tě má rád.“

„Jo, vím. A co?“ zavrčel Petr netrpělivě zpruženým hlasem. „Holt budu dělat dál jako do teď.“

Jako by se mu někdo snažil zabránit v tom, aby dostal odpověď, Karlovi se rozkřičel pager a on na jeden zátah stáhl čtvrtinu cigarety. V rychlosti na svého parťáka křikl, ať nastartuje auto.

„Hele, dobrýho doktora abych pohledal, kdybys chtěl utýct, zastav se!“ poklepal záchranář Petra po rameni a běžel bez dalšího slova k autu, jehož majáky už modročerveně probleskovaly všude kolem. To víš, že jo... Chlácholivče, remcal v duchu, zatímco sledoval, jak se žluté auto vzdaluje pryč. Když sedl na motorku, uslyšel, jak se v dálce rozezněla siréna.

Kapitola II

Bzzzz. Bzz. Rychle otevřel oči, instinktivně si před ně ve zlomku vteřiny strčil ruku, jak ho oslnilo zářivé slunce vysoko nad ním. Do krku ho píchalo něco tvrdého a bodavého, ale i tak to s tichým zašustěním ustupovalo váze jeho těla. Druhou rukou prohmátl prostor vedle sebe. Tráva zkurvená, konstatoval tiše.

„Tráva?“ křikl, když si uvědomil, k jakému zjištění právě došel. Nevěřícně stiskl dlouhá stébla plevele ve svých rukou. Vylekaně vyskočil na nohy. Po prudkém pohybu se mu zatočila hlava a zavrávoral. Zmateně se rozhlédl kolem sebe. Smysly ho opravdu neklamaly. Kam až dohlédl, ho obklopovala tráva, kterou se proplétaly úzké dlážděné chodníčky. V dálce rozeznával obrysy nevelké bělostné stavby se špičkou zvedající se k nebi. Čím více se zorientoval v prostoru, tím měně smyslu mu však dával. Do uší se mu vkradla plejáda zvuků. Cvrlikání ptáků, zurčení nevelkého potoka, občasné zašustění větví obalených zeleným listím v příjemném vánku, kovové vrzání. Skoro až letní paprsky ho příjemně hřály na kůži. Do hajzlu, však má bejt říjen, oponoval všem vjemům, které si uvědomoval. Pomalu se otočil na patě a podíval se, co se děje za ním s očekáváním, že to zodpoví všechny jeho nevyřčené otázky. Když se tak okamžitě nestalo, frustrace na sebe nenechala dlouhou čekat.

„Jako bych se jednou nemohl normálně vyspat!“ zabrblal si pod vousy a pak naštvaně křikl. „Protože tohle je buď nějakej sen jak z Freudova snáře, nebo mi už konečně hráblo!“ Vztekle kopl do země, až mu hlína vyletěla do výšky pasu.

„Dobrý den, zhoupl byste mě?“ radostně ho dítko oslovilo bez náznaku sebemenší bázně.

Petr na místě zkameněl a tázavě na dívku před sebou hleděl. Opravdu se teď hodlám nechat komandovat vlastníma snama? pokračoval ve vlastním výslechu vedeném v řečnických otázkách.

„Prosíííím,“ táhle ho pobídla dívka, zatímco houpačka stále zpomalovala, „než se zastaví! Nechci ji znovu rozhoupávat do týhle výšky!“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se zvědavě a ohlédla se.

„Anička,“ pronesla okamžitě nyní skoro vychloubačným tónem.

„A to já zase jo!“ sdělila mu Anička.