Štěpán Javůrek 

Sudetský dům 2 

Podzim 1947 – květen 1950 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Štěpán Javůrek, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1042-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-1043-4 (mobi)

Rád bych tuto knihu věnoval mé babičce Jarmile. 

Za její nekonečnou lásku a podporu. 

PODZIM 1947 
KLID PŘED BOUŘÍ 

1 

Za okny se tetelil vzduch teplého zářijového podvečera a v domě panoval čilý ruch. Smolíkovi se připravovali k odchodu. Večer se totiž ve Sklářích chystala zábava. Na svátek svatého Václava hrála v místní hospodě muzika. Všichni se těšili, jak si po náročném týdnu plném práce odpočinou. Tedy téměř všichni.

Marie Smolíková si právě pod světlem v kuchyni připínala náušnice, zatímco její manžel Jiří se v ložnici oblékal do svátečního. Vázal si kravatu a nervózně přitom popocházel po místnosti.

„Kde vězí ten František?“ houkl nazdařbůh do chodby. „Už tady dávno měl být!“

„Jen ho nech, má ještě trochu času,“ odpověděla Marie vlídně.

V poslední době měla o syna velké obavy. Ploužil se po okolí jako tělo bez duše. Už si ani nedokázala vzpomenout, kdy se naposledy od srdce zasmál. Do fabriky v Brodu odcházel každý den již za tmy, po návratu sotva pozdravil a hned pospíchal nahoru na pole. Když měl přece jen chvíli volna, toulal se po okolních lesích. Zatímco Marie se pokoušela po dobrém se synem promlouvat, otci s ním už pomalu docházela trpělivost. Několikrát se tak v poslední době strhla pod jejich střechou pěkná bouřka. Jestli ale byla málo platná matčina trpělivost, hádky s otcem neměly už vůbec žádnou cenu.

A tak zatímco se oba rodičové dole v domě strojili, stál František Smolík nahoře pod lesem a rozmachoval se krumpáčem. Zasadil do změklé půdy hlubokou ránu. A pak znovu. A znovu. Jako stroj. Se zuřivou zarputilostí. Do každého úderu vložil veškerou sílu, které byl schopen. Kopal strouhu oddělující jednotlivá pole. Kopal, aby nemusel přemýšlet o tom všem, co jej trápilo. Ale ať se snažil sebevíc, nemohl svému soužení utéct. Nemohl na ni přestat myslet. Na Paulu, která mu tak náhle zmizela ze života. Všechno mu ji tady připomínalo. Ten dům tam dole. Ta půda, které zasazoval rány. Les, který mu šuměl za zády. Ať se hnul kamkoli, všude viděl otisk její vzdálené přítomnosti.

Bylo to už více než dva roky, kdy musela Paula Fuchsová se svými rodiči, stejně jako všichni ostatní Němci, ze Sklářů odejít. Více než dva roky uplynuly od okamžiku, kdy stál u ostnatého drátu, který jej od ní odděloval, a naposledy s ní mluvil. Naposledy se jí díval do očí. Tehdy Paule slíbil, že ji bude hledat. Že trpělivě počká, než se vše přežene a ona se bude moci vrátit zpátky. Tehdy tomu možná někde v hloubi duše věřil. Ale dnes už ne.

Věděl, že nikdy nezapomene na ten den, kdy se za Paulou zavřely železné dveře nákladního vagonu a ona mu zmizela v dáli. Němci ze Sklářů byli těmi prvními, které ze zdejších hor vyhnali. Teď, dva roky od oné události, jich v okolí zůstávalo už jen pár. Nechali si jen odborníky, které potřebovali. A pár lidí ze smíšených manželství. Všechny ostatní pravidelně nakládali do vlaků a posílali pryč. Jako Paulu. Jako její rodiče.

Mnozí z místních se na ty transporty chodili dívat. S nadšením vyprovázeli vlaky odvážející původce té strašné války, kterou měl každý pořád ještě v živé paměti. František to nedokázal. Nebylo mu Němců líto. Za to, co jejich národ spáchal, museli odejít. Zasloužili si to. Souhlasil s tím, aby odsud ti lidé byli navždy vyhnáni. Ale proč Paula? Tuhle otázku si pokládal neustále.

Týden poté, co je osud tak násilně rozdělil, začal František plnit slib, který Paule dal. Pokusil se ji hledat, i když netušil, kde začít. Za Tomečkem, který stál v čele národního výboru zde ve Sklářích, jít nemohl. Na vojenském velitelství v Brodu se mu nejprve vysmáli a pak ho vyhodili.

„Buď rád, že tě nikde nenahlásím, kluku pitomá!“ domlouval mu tenkrát brunátný muž v uniformě. Pak Františka chytil kolem ramen a otcovsky k němu promluvil: „Vykašli se na to a najdi si nějaké poctivé české děvče. Copak si myslíš, že je možné ty Němce dohledat? Jak překročí hranici, už o nich nevíme zhola nic. A koho by taky zajímali…“

„Někdo ale přece musí něco vědět!“ nevzdával se František. „Musí přece existovat nějaký záznam, který by prozradil, kam je poslali,“ naléhal dál.

„Ty jsi doopravdy ztratil zbytek rozumu,“ zakroutil voják hlavou. „Nic takové neexistuje. A i kdyby! Co bys asi tak dělal, kdybys zjistil, kam tu tvou kopretinu vystěhovali?“

František smutně sklopil hlavu. Věděl, že ten muž má pravdu. I kdyby nakrásně zjistil, kam Fuchsovy odvezli, i kdyby znal jejich novou adresu, stejně by se za nimi těžko mohl vydat. Jediné, co by směl, by bylo napsat jim dopis. I to obyčejné psaní by ale ulevilo jeho trápení. On o nich však nic nevěděl. Bylo to marné. A tak mu nezbylo nic jiného než čekat. Protože zatímco on žádné informace neměl, Paula dobře věděla, kde se František nachází. Znala adresu, na kterou mu může poslat své psaní. A František byl přesvědčen, že až se někde usadí, až najdou s rodiči střechu nad hlavou, jejího dopisu se dočká.

Uběhly první týdny a měsíce, ale vytoužené psaní stále nepřicházelo. František to přičítal situaci, v jaké se Fuchsovi pravděpodobně nacházejí. Musím být trpělivý, opakoval si. Přišla zima a první Vánoce ve Sklářích, pak jaro, které přineslo spoustu práce v hospodářství, a než se Smolíkovi nadáli, uplynul od odchodu jejich sousedů celý rok. A dopis stále nikde. V té době začal František prvně pochybovat.

Mísil se v něm strach s obavami. Co když se Paule něco stalo? Co když jim tam někde v cizí zemi ublížili? Nebo snad na Františka zapomněla? Nevěděl. A právě ta nejistota byla ze všeho nejhorší.

Teď, dva roky od oněch událostí, už ztratil naději na šťastný konec. Zbyl jen smutek a vztek. Znovu se rozmáchl krumpáčem, který těsně pod vrstvou hlíny narazil na kámen. Ozvala se tupá rána a rukojeť nástroje zavibrovala Františkovi v rukách.

„Zatracená práce!“ zařval a upustil krumpáč pod nohy. Je to pořád dokola, pomyslel si. Ať člověk kopne kdekoliv, nenarazí na nic jiného než na spoustu kamení. Posadil se na chladnou zem, podepřel si bradu a zadíval se na jejich dům a hospodářství.

Na první pohled se za ta dvě léta moc nezměnilo. S tatínkem opravili kůlny a jejich dřevěné stěny natřeli barvou. Na domě vyspravili okenice a na pár místech oklepali starou omítku, pod kterou se dostala plíseň. Ze skromných úspor si pořídili další dvě kravky. Dohromady jich bylo osm, takže se maminka musela otáčet. Jen toho koně, kterého si vždy tolik přáli, zatím nepořídili.

Jinak si ale neměli na co stýskat. Kdyby jim býval někdo na konci té hrozné války řekl, že budou mít vlastní rozhlehlé hospodářství, nevěřili by mu. Teď byli pány na svém a jejich pole a louky sahaly daleko za ohyb svahu nad domem. Dokonce i kus lesa patřil k jejich majetku. Měli zkrátka všechno, co k životu potřebovali. A hlavně měli jeden druhého. A také naději, že jim na jejich majetek už nikdy nikdo nesáhne.

Občas sice některý ze škarohlídů prorokoval, že jim jejich polnosti jednoho dne komunisti seberou, jako to udělali v Sovětském svazu, ale takové řeči nikdo nebral vážně. Vždyť sám Gottwald často opakoval, že rolníci a zemědělci zůstanou na svém. A František neměl důvod tomu nevěřit. Na rozdíl od Tomečka, o kterém věděli své, se Gottwald zdál být slušným člověkem.

Smolíkovi zkrátka měli ten kus půdy, který tu obhospodařovali, moc rádi. Vlastně se jim tady ve Sklářích nežilo špatně. Stejně jako ostatním sousedům. Doba sice nebyla lehká, v létě bylo takové sucho, jaké v těchto horách nepamatovali, ale oproti hrůzám války, kterou měli všichni v živé paměti, bylo vlastně dobře.

Vesnice se postupně plnila nově příchozími, kteří zabírali stavení, kde ještě nedávno žili Němci. Přicházeli sem lidé všech profesí. Převažovali zemědělci a rolníci, kteří obdělávali přidělenou půdu s láskou a péčí. Přicházeli ale také dělníci, kteří chodili za prací do Brodu, mechanici, kteří hledali práci, kde se dalo, nebo chlapi pracující v okolních lesích.

Někteří sem přicházeli proto, aby začali nový život, jiní do zdejších hor utíkali, aniž by kdokoli z jejich sousedů věděl před čím. Všichni ale byli šťastní za šanci žít ve svém a pracovat na půdě, která jim říkala pane. Byli vděční za to, že žijí v míru, že se před nimi otevírají nové obzory a netušené příležitosti. A jejich vděk nejčastěji směřoval k sovětským osvoboditelům a také ke komunistům, kteří byli symbolem přicházející změny. Byla to doba společné euforie.

Rok po válce proběhly volby, ve kterých většina místních hodila svůj hlas právě komunistům. V té době byla jejich popularita na vrcholu. Vždyť komunistická strana nesla za války na svých bedrech tu největší tíhu. Proto jim svůj hlas dal také František a jeho rodiče. Teď, rok po volbách, se popularita nejsilnější vládní strany mírně propadala. Přicházely první hospodářské problémy a starosti všedního života. Ukázalo se, že ani komunisté sem do pohraničí nepřinesou slibovaný ráj na zemi.

Volby přinesly Smolíkovým ještě jednu vítanou změnu. Z vesnice se vytratil jimi nenáviděný Vojtěch Tomeček. Pro ně lump, pro většinu sousedů hrdina. Stal se stranickým šéfem na okrese a odešel do Brodu. Dál sice ve Sklářích bydlel, mezi místními se ale ukazoval jen zřídka. Do čela zdejšího národního výboru se postavil Karel Pajer, se kterým přišel přece jen větší klid. Lidé si mohli žít po svém. A komunisté měli v té době svých starostí dost. Připravovali si postupně půdu pro definitivní převzetí moci ve státě. Proto si teď nepřáli přitahovat na sebe jakoukoli pozornost.

Přestože se svět kolem měnil k lepšímu, František by všechny ty změny vyměnil za jednu jedinou věc. Kdyby se tak vrátila Paula.

„Františku!“ ozval se najednou zespoda od domu otcův hlas a přerušil tok jeho myšlenek.

„No jo pořád. Už jdu,“ utrousil mladý muž jen tak pro sebe, zvedl se a loudavým krokem se vydal domů. Čas přemýšlení a sebetrýznění pro dnešek skončil.

Za chvíli se měli vydat na tu hloupou taškařici v místní hospodě. Zábava, o kterou František pranic nestál. Byl ale smířen s tím, že se účasti nevyhne. Slíbil matce, že jí to udělá k vůli. Jakmile strčil hlavu do dveří, hned jej oba rodičové začali popohánět.

„Pospěš, nebo přijdeme pozdě,“ pobídla jej maminka.

„Pokud jde o mě, já tam nemusím chodit vůbec!“ odsekl.

„O tom jsme snad už mluvili,“ vmísil se do hovoru otec. „Bude tam celá vesnice. Je to velká sláva! Svátek svatého Václava by si žádný vlastenec neměl nechat ujít!“

„Jasně!“ posměšně si František odfrkl. „A za všechny vlastence tam bude řečnit soudruh Tomeček. Zloděj a vrah! To je mi teda krásná oslava vlastenectví…“

„Nemusíš si ho všímat!“ odvětil otec. „A vůbec, Bůh ví, jestli se tam vůbec ukáže. Ten má teď jiné starosti!“

„Františku, nebuď pořád taková tvrdá palice,“ obrátila se na syna vlídně Marie. „Nemůžeš se neustále stranit ostatních. Musíš si občas vyrazit mezi lidi!“

No jistě, pomyslel si František a protáhl obličej. To si uměl představit. Chlapi do sebe budou lít pivo, ženský se navzájem pomlouvat za zády a všichni dohromady pak pátrat po tom, kdo si co pořídil a co kdo vypěstoval. A až to zjistí, budou se tvářit lhostejně, i když vnitřně budou pukat závistí. A k tomu všemu se tam objeví Jarmila Lukešová, která jej bude celý večer hypnotizovat pohledem a čekat, až ji vyzve k tanci. Ale to se načeká, řekl si sám pro sebe.

„Tak já tedy půjdu,“ obrátil se František zpět k rodičům. „Ale jestli mě budete nutit, abych šel tancovat s Lukešovo Jarmilou, tak se zvednu a vrátím se domů.“

„No samozřejmě,“ změřil si jej otec pohledem. „Proč bys vzal nějaké děvče do kola? Vždyť ty se přece dál budeš honit za duchy…“ řekl přísně. Jen co ta slova vypustil z úst, už toho litoval.

„Jak to myslíš, táto?“ František se na otce ohromeně podíval.

„Copak ty nevíš, že se Fuchsovi už nikdy nevrátí?“ odpověděl synovi smířlivým tónem. „Copak ti není jasné, že je to tvé trápení marné? Němci jsou pryč. Navždycky! A je to tak správně. Měl by ses s tím konečně smířit a začít normálně žít. Vždyť to člověku rve srdce, když se kouká na to, jak se ztrácíš před očima.“

„O mě neměj strach, táto. Paula se jednou vrátí. A já na ni do té doby budu čekat. Ať se ti to líbí nebo ne!“ František se zvedl a postavil se do dveří. „Měli bychom konečně jít!“

„Po kom má ten kluk tak tvrdou palici?“ zakroutil Jiří Smolík hlavou.

„Můžeš hádat…“ odvětila smutně Marie.

2 

Jarmila Lukešová kmitala po malé kuchyni. Připravovala večeři a poklízela to nejnutnější. Od rána byla na nohou. Ostatně tak jako každý den. Ještě jí nebylo ani dvacet let, už nějakou dobu však celá domácnost ležela na jejích bedrech. Od oné smutné události, smrti maminky, musela veškerou starost o rodinu zastat sama.

Zůstala jen s tatínkem a dvěma mladšími bratry. Všechny tři před chvílí vyhnala do vedlejších pokojů. Jen by se jí tu při práci pletli pod nohy. Lukešovi měli tady ve Sklářích hezký domek. Útulný. Místa tu nebylo nazbyt, jim ale skromný prostor stačil. Malá kuchyň, dvě komůrky dole a jedna v patře. To bylo vše. Okolo domu políčko, malý dvorek a kus louky. V králíkárně pár králíků, vedle slepice a husy. Většina sousedů toho měla o dost víc, Jarmila si ale neměla nač stěžovat. Nikdy si ostatně nestěžovala.

Tatínek co chvíli nervózně nakukoval do kuchyně. Byl už ustrojen na večerní zábavu. Dělal jí starosti. Měla s ním mnohem větší trápení než s oběma bratry, kteří se právě kočkovali vedle v místnosti. Zatímco oni zlobili úměrně svému věku, s tatínkem to bylo nahoru dolů. Dokud žila maminka, tak to s ním ještě celkem šlo. Ta držela nad tatínkem pevnou ruku. Viktor Lukeš byl chlapík veselé povahy a bylo mu dobře mezi lidmi. Bohužel se taky rád napil. A když pil, hrál karty. Právě karty byly jeho celoživotním prokletím. Než se poznal se svou ženou, nikdy nic neměl. Vždy všechno prohrál. Nebyl schopen ušetřit jedinou korunu. A když mu došly peníze, hrával o to, co měl zrovna po ruce. Nebo si prostě půjčil.

S maminkou se dal jeho život na čas do pořádku. Držel se více doma a vydělané peníze raději odevzdával. Po čase se tak mladá rodina zmohla alespoň na malý domeček u Poděbrad. Tatínek si našel stálou práci, narodila se jim dcera Jarmila a po ní také vytoužení synové Jakub a Jan. Žili si spolu všichni moc pěkně. Štěstí se jich ale nemělo držet věčně.

Přišel Mnichov a po něm válka. Na jejím začátku maminka těžce onemocněla. Prala se statečně, nedávala na sobě znát, jak moc trpí. Trvalo to několik měsíců. A nakonec jim jednoho večera zemřela. Vždycky byla tak veselá a plná optimismu, a najednou tady nebyla.

Všem zbývajícím členům rodiny se tím život otočil vzhůru nohama. Tatínek zapíjel svůj žal v hospodě a prohrával jejich společnou budoucnost v kartách. Z obou bratrů se stali smutní mládenci, kterým chyběla mateřská láska i otcova pevná ruka. A Jarmila? Ta po smrti maminky zvážněla a předčasně dospěla.

Maminka nebyla, otec se nestaral, a ona tak měla na bedrech celou domácnost, včetně výchovy obou mladších bratrů. Bylo to těžké a bylo to k vzteku. Zatímco ona se obětovala, otec jí pouze přidělával starosti. Jarmila musela dokonce opustit školu, která ji moc bavila. A tatínek? Místo aby ji podpořil, jen pokrčil rameny a šel si po svých.

Marně mu Jarmila domlouvala, marně jej prosila a žádala. Co jen se kvůli němu naplakala! „Kdyby to tak viděla maminka,“ opakovala si často, smutná z toho všeho kolem. Otec sliboval a po každém svém průšvihu se omlouval. „To bylo naposledy,“ tvrdil pokaždé. „Od zítřka začnu žít pořádně.“ Pomoct si ale nedokázal.

A tak nastalo nevyhnutelné. Viktor Lukeš prohrál nejprve všechny peníze, které před ním Jarmila nestačila schovat, pak zastavil svým karetním kumpánům velkou část vybavení domácnosti a nakonec připravil rodinu o střechu nad hlavou.

Jednoho dne se u jejich dveří objevili tři muži v dlouhých kabátech, prohlédli si pozorně celý dům a pak šokované Jarmile oznámili, že se celá její rodina bude muset do konce měsíce vystěhovat. Kam? To nebyl jejich problém…

„Jak jsi nám to mohl udělat?!“ tloukla Jarmila dlaněmi do otce, který před ní uhýbal a zbaběle se krčil. „Co s námi teď bude, kam půjdeme?“ kladla mu otázky, na které neznal odpověď.

„Však si nějak poradíme, Jarmilko. Na ulici své děti nenechám,“ snažil se ji chlácholit, když z ní opadla první vlna hněvu. Ona mu ale už nevěřila. Věděla, že teď musí vzít věci do svých rukou. A přesně to také udělala.

Na konci měsíce sbalila všechny věci, které unesli, zavolala stěhovací vůz a všechno to nechala odstěhovat do obecního bytu na periferii, o který byla předtím požádat. Jejich nové bydlení se skládalo ze dvou vlhkých a plesnivých místností, které měly koupelnu společnou s nejméně deseti dalšími nájemci domu. V těch nehostinných podmínkách pak rodina Viktora Lukeše zůstala až do konce války.

Co by tomu asi řekla maminka? opakovala si Jarmila pokaždé, když do té tmavé kobky, ve které musela s rodinou žít, vstupovala. Slíbila svým bratrům, že odtamtud odejdou hned, jak jen to bude možné. A svůj slib dodržela. Jakmile válka skončila, sbalili si svých pár věcí a vyrazili neznámo kam. Otec se nejprve vzpouzel, když mu ale Jarmila pohrozila, že odejde s chlapci buď jak buď, klidně i bez něj, sklopil uši a přestal protestovat.

Mezi lidmi se povídalo, že v pohraničí je spousta volných domů po Němcích, a tak zamířili právě tam. Došli až do vesnice, která se jmenovala Skláře, a v té si vybrali malý domeček s kouskem pozemku. Za dům zaplatili rozumnou cenu. Něco dali hned, větší část jim dovolili platit ve splátkách. Člověk, který jim předával klíče, si vzal ještě nějaké peníze bokem. Jmenoval se Tomeček a měl zlé oči. Jarmila musela kvůli koupi domu prodat zlaté náušnice, které měla schované po mamince. Udělala to ráda. Věřila, že v novém domě se jich bude držet štěstí. A zpočátku to tak také vypadalo.

Její otec byl záhy ve Sklářích s každým jedna ruka.

Dokonce se mu vrátily do očí jiskřičky, které ztratil po maminčině odchodu. Také chlapci si tu našli nové kamarády. Jen Jarmila se zde dlouho necítila dobře. Chyběla jí maminka, chyběly jí přítelkyně z Poděbrad, nemohla si zvyknout na tu věčnou zimu tady na horách.

Do města to bylo daleko a toulání po okolních lesích ji pokaždé rychle omrzelo. Beztak neměla času nazbyt. Starost o domácnost a o chlapce ji plně zaměstnávala. A když neměla práci v domácnosti, pletla košíky, aby trochu přilepšila rodinnému rozpočtu.

Jen o nedělích si dokázala udělat chvilku času pro sebe. To se vždy teple oblékla a vydala se na procházku po vesnici. Potkala tak alespoň nové sousedy a dozvěděla se, co se ve vsi děje. A právě při jedné takové procházce poprvé spatřila Františka Smolíka.

Šel po silnici směrem k návsi, přímo naproti ní. Vysoký, statný a hezký. Když se míjeli, lehce se usmál a slušně ji pozdravil. První, co ji na něm zaujalo, byly jeho smutné oči. Ten chlapec určitě musí mít nějaké trápení, napadlo ji okamžitě.

Jarmila mu odpověděla na pozdrav a dál si šla po svém. Byla příliš nesmělá na to, aby se s tím cizím člověkem dala do řeči. Z hlavy jej ale už nedokázala vyhnat. Ať se snažila sebevíc, musela na něho pořád myslet. Při každé další vycházce se rozhlížela okolo sebe s nadějí, že jej zase potká. Nakonec na Františka narazila náhodou, když šla cosi vyřizovat dolů do Brodu. Měli stejnou cestu, a tak se trochu zapovídali. Pro něj ten rozhovor neměl žádný hlubší význam, Jarmila se však během té společně strávené hodiny zamilovala.

František k ní necítil nic než přátelství, přesto byl rád, že má ve Sklářích další přítelkyni, se kterou si čas od času může pohovořit. S každým jejich dalším setkáním vzrůstal Jarmilin obdiv k tomu mladému muži. Byl pracovitý, uměl to v hospodářství, držel se domova a nechodil s ostatními do hospody. Téměř nepil alkohol. Měl všechno, co by si tolik přála vidět u vlastního otce. A jednou také u vlastního muže.

František si zprvu žádných citů, které by snad vůči němu Jarmila projevovala, nevšiml. Neviděl, jakým pohledem na něho oči té mladé dívky hledí, nedokázal správně rozeznat oddanost a náklonnost, kterou mu projevovala. Že se s Jarmilou dalo o všem hovořit, svěřil jí jednoho dne také své trápení s Paulou.

Jarmila jej trpělivě vyslechla. Nedala nic najevo, statečně tu informaci, která ji bodala u srdce, vzala na vědomí. Když se s Františkem loučila, popřála mu dokonce hodně štěstí a vyjádřila přesvědčení, že se Paula jednoho dne vrátí. Myslela to upřímně. Nikdy nedokázala myslet na své vlastní štěstí. Celý život se starala hlavně o druhé, byla už prostě taková. Maminka ji tak vychovala. A přesto se s tím, co jí František sdělil, nedokázala smířit. Proplakala mnoho nocí a pak se rozhodla. Bude o Františka Smolíka a jeho přízeň bojovat. Vydrží cokoliv, aby jej získala. Bude trpělivá. Nic totiž není v životě zadarmo. A tak mu začala nadbíhat, vyhledávat jeho pozornost, pokoušet se získat jeho přízeň. Čím urputnější a vytrvalejší byla, tím si svou situaci zhoršovala. Františkovi se její snahy pranic nelíbily, a tak se jí začal záhy vyhýbat. Nechtěl, aby si Jarmila dělala marné naděje. Dal jí jasně najevo, že o ni nestojí. A že bude lepší, aby se dál nevídali ani jako přátelé.

Občas se sice pozdravili a prohodili spolu pár slov, pak si ale hned šel každý po svém. Tento podivný stav mezi nimi panoval až dosud. Jarmila se ale dál tvrdošíjně odmítala vzdát. Zvládla už v životě těžší věci než nepřízeň jednoho Františka.

Trpělivě čekala na každou příležitost, kdy se s ním mohla setkat. A taková šance měla přijít právě dnes. Ve Sklářích se pořádala svatováclavská zábava. Bude hrát muzika, bude se tančit a ona udělá vše pro to, aby si jí konečně více všiml. Aby poznal, že je mnohem zajímavější než nějaká Němka, ztracená kdesi v nenávratnu.

„Kluci! Pojďte se najíst!“ zavolala do útrob domu a v mžiku se do malé kuchyňky nahrnuli oba neposedové.

Synové Viktora Lukeše byli jako den a noc. Čtrnáctiletý Jakub měl vysokou, hubenou postavu, vlasy černé jako uhel a mírnou, klidnou povahu. Dvanáctiletý Jan byl malý podsaditý blondýn, který nedokázal posedět na jednom místě. Často míval v očích stejné jiskřičky, které Jarmila vídala u svého otce. Její bratři. Oba je milovala, jako by byli spíše jejími vlastními syny. Ze všech sil se jim snažila maminku nahradit.

„Uhni,“ odstrčil Jan bratra a sedl si na nejbližší židli. Jakub trpělivě obešel stůl a posadil se též.

„Táto!“ zavolala Jarmila hlasitě. „Pojďte také k jídlu!“ Do dveří nakoukla dobrosrdečná tvář Viktora Lukeše.

„Já nebudu, Jarmilko!“ zamrkal na dceru a vplul do místnosti. „Já si dám něco až večer v hospodě.“

„Zase budete zbytečně utrácet?“ podívala se na něj dcera přísně.

„Ale Jarmilko! Ty bys mi všechno odepřela,“ pohladil ji po zádech.

Jarmilko. Tak jí říkal vždy, když něco provedl. Nebo když měl cosi za lubem. Však už ho znala jako své boty. Ani jeden z mužských pod jejich střechou ji už dávno nedokázal obelhat. A hned se také ukázalo, že má i tentokrát dobrý nos na události.

„Jen bych možná potřeboval…“ začal se tatínek kroutit. „Neměla bys na půjčení pár korun? Abych měl aspoň na dvě piva a guláš?“

„Na půjčení? Vy byste mně to snad, tatínku, vrátil, kdybych vám ty peníze dala?“

„Vrátil! To víš, že vrátil!“ rychle přitakával. Občas se choval jako ti dva malí kluci.

„Vždyť jste mi tenhle měsíc nedal ani na domácnost,“ zakroutila Jarmila hlavou a bez dalšího vyptávání mu nandala talíř polévky. „Co jen s těmi penězi děláte? Že vy zase hrajete karty?“

„Ale kdeže!“ zabodl pohled do stolu. „Měl jsem nějaké vydání, víš?“

„Jenom jestli vy mi nelžete…“ Pak si sáhla do zástěry a podala mu pár drobných.

„Děkuju ti, Jarmilko!“ usmál se na ni. „Příští týden ti to všechno vrátím. A dám ti i na domácnost!“

„Jen neslibujte, co nemůžete splnit,“ pokárala ho.

„A jezte! Za chvíli musíme vyrazit!“

3 

Všichni sklářští obyvatelé mířili k návsi. Jednotlivci, dvojice i skupinky, každý spěchal směrem k Drbohlavově hospodě, aby si zabral slušné místo u stolu. Dnes večer bude v sále tlačenice. Nenajde se mnoho takových, kteří by si nechali svatováclavskou zábavu ujít. Možná se objeví i sám Tomeček, špitaly si ženské a chlapi jen mávali rukou. Bylo jim jedno, jaký potentát zdejší sešlost navštíví. Chtěli se konečně posadit a dát si svoje pivo.

Také Smolíkovi byli na cestě. Do hospody to měli ze všech nejdál. Jejich dům stál jako první při cestě, která sem do Sklářů vedla od Brodu. Museli projít celou vesnicí. Jako pokaždé, když mířili nakoupit, do kostela nebo právě do hospody. Šli všichni zavěšení do sebe, v družném hovoru. Tatínek co chvíli zdravil na dálku smeknutím klobouku. Každý se tady na vsi znal s každým.

Konečně dorazili před hospodu. Uvnitř se svítilo a pootevřenými okny se ven nesla změť hlasů a výkřiků. Smolíkovi prošli dvoukřídlými dřevěnými dveřmi do úzké chodbičky a pak zabočili do velkého sálu. Byla tady hlava na hlavě. Jiří Smolík šel první a klestil si cestu ke stolu, kde jim rodina Zdeňka Webera držela místa. Občas se někdo zvedl, aby mu potřásl rukou, jiní jen hlasitě pozdravili a už se zase otáčeli jinam. Konečně se dostali na místo určení a směli se usadit.

U stolu seděl Zdeněk Weber s manželkou Milenou a synem Jaromírem. Všichni tři byli svátečně oblečeni. Vzali si na sebe své nejlepší šaty. Stejně jako Smolíkovi. Obě rodiny měly mnoho společného. Weberovi i Smolíkovi pocházeli ze skromných poměrů a měli jednoho syna. Sem do Sklářů přišli proto, aby si splnili sen o vlastním hospodářství. Právě ta podobnost osudů je vzájemně sblížila. Smolíkovi nemohli říci, že by měli ve Sklářích nějaké opravdové přátele. Pokud ale měli k někomu blízko, byla to právě tato rodina.

Dnešní večer byl společenský. Svatováclavská zábava byla událostí pro celé Skláře. Když se ale Marie rozhlédla kolem, všimla si, že ne každý smýšlí podobně. Leckdo sem přišel tak, jak běžně chodil okolo domu, chlapi měli na hlavách naražené klobouky a mnohé ženské uvázané šátky. Dokonce spatřila i kohosi v pracovních kalhotách a holínkách. Nevěděla proč, ale přeběhl jí z toho mráz po zádech. Vzpomněla si na Němce, kteří by nic takového nepřipustili. Co jen to je za lidi, že nectí ani sváteční dny, napadlo ji. Hned ale takové myšlenky zaplašila. Nechtěla být jako ty drbny, které si všechny přítomné zvědavě prohlížely a hned si šeptaly, kdo co má a kde na to asi vzal. Závist se tu mezi lidmi začala objevovat čím dál častěji. A právě ve chvíli, kdy Smolíkovi dosedali ke stolu, proběhl jeden takový hovor o kus dál.

„Podívejte se na Smolíkovou! Ta je zase hogo fogo!“

„Přišli sem s holým zadkem jako my, ale pořád by se povyšovali!“

„Stejně jako ti Weberovi, to není náhoda, že se paktují spolu.“

„Prosím vás, co byste chtěla? Vždyť se pořád drží od všech dál, nikam nechodí, snad ani ve straně nejsou… A ten jejich kluk, ten je divnej!“

„Pravda, pravda!“

„Prý ho uhranula ta Němka, co s nimi bydleli, když sem přišli. Lidi říkají, že se dočista zbláznil!“

„Já jsem zase slyšela, že jim ty Němci nechali nějaké zlato, peníze a kdoví co ještě! A oni jim za to hlídají barák, aby se sem mohli vrátit!“

„Pokorná na partajní schůzi říkala, ať si na ně dáváme pozor!“

„A ať je pozorně sledujeme, taky říkala!“

„Koupili si další dvě krávy, všimli jste si? Kde na to asi vzali?“

Ten zlý hovor přerušila až hudba, která se náhle rozezněla prostorem. Kapela složená z místních mužů začala hrát kvapík a všichni v sále pohlédli směrem, odkud muzika přicházela.

František si otočil židli tak, aby měl dobrý rozhled do sálu, a začal si prohlížet jednotlivé tváře. Kapele vévodili Petr Kostka hrající na basu a Karel Pokorný, který ovládal housle. Manželka druhého z nich běhala kolem a tvářila se nesmírně důležitě. Jak ta se jen změnila! Když sem do Sklářů těsně po válce se svým mužem přišla, byla to veselá žena, která se záhy ukázala být také vynikající organizátorkou společenského života. Právě ona dávala nově příchozí obyvatele vesnice dohromady, připravovala zábavy a nejrůznější setkání, zkrátka dbala na to, aby se mezi novými sousedy vytvářely dobré vztahy. Poté, co se zde zabydlela, vstoupila ke komunistům a po volbách v roce 1946 usedla v místním národním výboru.

V té době už se Františkovi zdálo, jako by se pomátla na mysli. Byla tak zapálenou členkou strany, až se jí mnozí raději začali vyhýbat. Nikdo jí nemohl upřít pracovitost a zápal pro společné věci, často ale byla ve svých aktivitách až příliš horlivá. Vesnice však takového člověka potřebovala. Kdyby nebylo Jany Pokorné, určitě by se dnes večer nesešli v Drbohlavově hospodě téměř všichni zdejší obyvatelé. Ještě dnes ráno obíhala jednotlivá stavení a přesvědčovala se, jestli lidé na svatováclavskou zábavu skutečně přijdou.

Kousek stranou od pódia seděl u stolu Pepík Kadraba.

Františkův přítel a souputník z doby, kdy sem do Sklářů oba přišli. Josef Kadraba byl jedním z příslušníků gardy, kteří přijeli do vesnice na konci války společně s jejich velitelem Vojtěchem Tomečkem. Kadraba si svého velitele vážil. Dokonce by se dalo říct, že k němu vzhlížel. Postupem času ale stejně jako František poznal, co je Tomeček zač. Několikrát se mu dokázal vzepřít a nakonec na protest proti chování předsedy opustil i místní národní výbor. To byly časy, kdy si s Františkem dobře rozuměli. Dnes už se spolu téměř nestýkali. Ne že by k sobě cítili zášť. Ale Pepík se změnil.

Zakoukal se do hezké dívky z Brodu, jejíž otec byl významným pohlavárem strany a ředitelem jedné ze znárodněných textilních továren. Než si směl Kadraba vzít jeho dceru za ženu, musel se usmířit s Tomečkem a vstoupit do strany. Bez protestů to udělal. František mu nic nevyčítal. Dokonce ho svým způsobem chápal. Díky tchánovi získal Pepík slušné teplé místečko v kanceláři ve fabrice a finančně zajistil sebe i svou rodinu. Krátce po svatbě přerušil Kadraba se svým kamarádem kontakt. Jako by se před ním styděl.

Teď, když si ho František prohlížel, setkali se oba mladí muži pohledy. Kadraba se na něho mírně usmál a pak rychle odvrátil zrak. Jeho tchán si toho všiml, naklonil se k Pepíkovi a cosi mu pošeptal. Ten chytil svou těhotnou ženu za ruku a otočil se k Františkovi zády.

O dva stoly dál než Kadraba s rodinou, úplně v rohu, na jednom z horších míst, seděla Jarmila Lukešová se svým otcem. Starý Lukeš svíral v ruce skleničku s pálenkou a veselýma očima těkal po sále tam a zase zpátky. Nervózně u toho podupával nohou, jako by nemohl vydržet na jednom místě. Jarmila si otce nevšímala. Aniž by se pokoušela cokoliv maskovat, koukala neustále ke stolu Smolíkových. Na Františka. Bylo mu to protivné. Hudba zničehonic ustala a na pódium vystoupila Jana Pokorná. Všichni v sále ji přivítali potleskem a pak se utišili.

„Milí sousedé, přátelé,“ začala zvučným hlasem.

„Chtěla bych vám poděkovat, že jste dnes večer přišli, abychom společně oslavili svátek svatého Václava, patrona české země. Naší země!“ Zadrhl se jí hlas a v očích se jí zaleskly slzy. V sále se ozval vlažný potlesk.

„Země, kterou jsme si s pomocí našich sovětských přátel vzali zpět z rukou okupantů!“ pokračovala v plamenném projevu. „Všechny bitvy ale ještě nejsou dobojovány!“ Zvedla varovně prst a předseda Pajer dole u stolu souhlasně kýval hlavou. „Němci jsou pryč, pořád ale společně s Američany a různými agenty Západu čekají na svou příležitost. Na příležitost vrátit se zpátky a znovu ukrást, co jim nepatří a nikdy nepatřilo!“

„Má pravdu!“ zakřičel někdo od stolu.

„Ale my už naši půdu nikdy nikomu nedáme!“ vykřikla Jana Pokorná. „My všichni, co tady sedíme, dnes vytváříme lepší svět. S pomocí soudruha Stalina, s pomocí našich osvoboditelů – rudoarmějců, a hlavně s pomocí naší komunistické strany budeme bránit naši zemi a naši lidovou demokracii všemi dostupnými prostředky!“ Sevřela ruku v pěst a definitivně se rozplakala.

Lidé začali znovu tleskat. Tentokrát již spontánně a upřímně. Většina přítomných si také stoupla. Když potlesk utichl a lidé se znovu posadili, pokračovala Jana Pokorná pevným hlasem:

„Čeká nás spousta práce a stojí před námi velké úkoly! Ale jak se říká u nás v Čechách – po práci legraci! A tak se dnes dobře bavte, jezte, pijte a radujte se z myšlenky na společnou budoucnost v naší krásné zemi, v našich horách, zde ve Sklářích!“

A následoval další potlesk, který nebral konce. Měli tu plamenně hovořící ženu rádi. A souhlasili s každým slovem, které pronesla. U stolů se připíjelo sklenicemi piva, lidé mezi sebou diskutovali o tom, co právě slyšeli, muzika začala znovu hrát a první páry se zvedaly, aby šly do kola.

„To byl hezký projev,“ konstatovala Marie Smolíková.

„Jo, jo,“ promnul si Zdeněk Weber bradu. „Naposledy jsem takhle fanatické řečnění slyšel za války z rádia. Jen ten pán s knírkem mluvil německy,“ konstatoval lakonicky.

Jeho žena se jen nervózně rozhlédla kolem, zdali jej někdo neslyšel.

Nikdo jeho slovům naštěstí nevěnoval pozornost. Zábava byla v plném proudu, lidi se veselili, pili a tancovali. Většina přítomných tomu, co zde před chvílí říkala Jana Pokorná, věřila. Našlo se ale i několik takových, kteří svou budoucnost nespojovali s komunisty. Jejich podpora od voleb, které se konaly před rokem, značně poklesla.

Všechno totiž nebylo tak růžové, jak komunisti lidem prezentovali.

Třeba to strašné sucho letošního léta. Nebyla skoro žádná úroda, vázly dodávky potravin. Průmyslové podniky, teď už v rukách státu, neprosperovaly o nic lépe než dřív. A do toho ta anabáze s Marshallovým plánem, která lidi rozdělovala a stavěla proti sobě. Zrovna teď se o tom chlapi u stolu hádali.

„Ale prosím vás! Kdybychom se k tomu plánu připojili, tak bychom byli jen americkými vazaly!“

„Zatímco takhle jsme vazaly Sovětů,“ plácl se druhý muž do stehen. „To jsme si tedy pomohli!“

„Vy děláte, jako byste tomu rozuměli,“ napomínal je další. „Radši pijte pivo a neřešte hlouposti!“

„A já jsem zase rád, že si můžeme řešit, co chceme. Za Němců by vás za takové řeči zavřeli, nebo dokonce zastřelili!“

„Tak si vzpomeňte, díky komu je Němec za kopečky! Nebýt Sovětů…“

„Oni vám ti vaši hrdinové ještě ukážou,“ rozesmál se jeden lesák. „Počkejte, až vám komunisti seberou půdu, jako to udělali svým lidem ti v Sovětském svazu!“

Řekl to naschvál, aby přítomné sedláky rozčílil. A to se mu povedlo.

„Kdo by komu co bral? Co to říkáte za nesmysly?“

„Klidně se s vámi vsadím,“ stál si lesák za svým.

„Že ho berete vážně,“ vmísil se do hovoru další.

„Komunisti nikomu půdu neseberou, vždyť by si sami pod sebou podřízli větev. A vůbec! V příštích volbách komunisti nevyhrají, nemají šanci!“

A tak to šlo stále dokola. Pivo se pije a řeči se vedou.

Tak to bývalo v hospodách vždycky.

Jestli někoho politika zcela míjela, byli to Jarmila Lukešová a její otec. On těkal očima po sále, objednával si jednu kořalku za druhou a pozoroval, kdo by si s ním, až večer postoupí, zahrál karty. Ona zase pohledem hypnotizovala Františka Smolíka. Čekala, kdy ji vyzve k tanci. Už dvakrát pro ni přišel jiný z místních mladíků a ona se jen neochotně zvedla, protože odmítnout by bylo neslušné. A taková Jarmila nebyla.

„Měl bys jít tancovat,“ pošeptala Marie synovi, když se s otcem sami vrátili ke stolu. „Děvčat je tady jako máku!“

„Nemám chuť,“ odsekl František a objednal si pivo.

„Tak jdi alespoň pro Jarmilu, vždyť na to celou dobu čeká,“ přemlouvala jej dál Marie. „Chudák holka,“ povzdechla si.

„Ať pro ni jde tatínek, když máš takovou péči.“

„Ty jsi hrozný paličák, Františku!“ zakroutila hlavou.

Její promluvu směrem k synovi přerušilo až šumění v sále. Pohledy všech se otáčely ke dveřím, ke kterým rychle spěchal předseda Pajer, následován Janou Pokornou. Do sálu vstoupil sám Vojtěch Tomeček. Válečný hrdina, první předseda místního národního výboru tady ve Sklářích a v současné době dokonce předseda okresního národního výboru dole v Brodu.

Mnozí z místních jej vnímali jako člověka, který po válce zjednal ve Sklářích pořádek, pomohl zdejším lidem k jejich novým domovům a nakonec osobně vyhnal nenáviděné Němce. Byli ale i tací, kteří ve Vojtěchu Tomečkovi viděli jen zloděje, násilníka a vraha. Mezi ně bezpochyby patřila také rodina Jiřího Smolíka.

Tomeček vstoupil do sálu a labužnicky si promnul svůj velký bílý knír. Pořád byl chlap jako hora, i když už měl na krku šest křížků. Postava se mu v poslední době trochu zakulatila a v tvářích měl žilky rudé barvy. Špatně se mu evidentně nežije, pomyslel si František při pohledu na něj.

„Nazdar! Dobrej den! Jak se vede, soudruzi?“ prodíral se Tomeček skrze sousedy.

Někteří se s ním srdečně pozdravili a potřásali mu rukou. Kdekdo se rád vetřel do přízně předsedovi okresního národního výboru.

„Jdi ho pozdravit, nikdy nevíš, kdy ho budeme potřebovat,“ nabádala jedna z žen svého muže.

Jana Pokorná dovedla Tomečka na pódium a vyzvala jej, aby promluvil. Ten se nenechal dlouho pobízet. Nadechl se a spustil z plných plic. Vykládal několik minut, podobně jako před ním jeho předřečnice. O světlých zítřcích, o společné budoucnosti, kdy si obyčejní lidé konečně budou vládnout sami, o Sklářích, nedobojovaných bitvách, domácích i cizích rozvracečích, Němcích, kteří jsou pořád stejně nebezpeční jako za války. A možná, že teď ještě víc!

Mnohé lidi v sále ty řeči unavovaly. Přišli, aby se bavili. Tomečkova slova jim šla jedním uchem dovnitř a druhým ven. Smolíkovi ho neposlouchali vůbec.

„Ty komunisti jsou jako kolovrátek,“ utrousil Jiří.

„Snad je ty řeči učí na partajních školeních…“

„Nebo to, co říká, myslí vážně,“ pokýval hlavou Zdeněk Weber.

„A možná tomu i věří!“ doplnil Jiří.

Oba muži se hlasitě rozesmáli. Několik sousedů je přejelo vyčítavým pohledem.

Řečnění naštěstí záhy skončilo. Tomeček měl žízeň a těšil se, až se konečně posadí. Navíc potřeboval probrat něco důležitého s Karlem Pajerem. Kdo by si snad myslel, že se sem na slavnost vydal bez zvláštního důvodu, málo toho člověka znal.

„To je snad zábavnější tancovat s Jarmilou, než poslouchat tohohle tlučhubu,“ ulevil si František tak, aby jej slyšeli i u okolních stolů, a vyrazil přes sál.

„Smím tě požádat o tanec?“ zastavil se přímo před ní. Jarmile se zatmělo před očima. Nemohla téměř popadnout dech. Namísto odpovědi rychle vstala a zavěsila se do Františkovy napřažené paže. Cítila, jak se jí do spánků valí krev. Mnoho očí je pozorovalo. Byla na to pyšná. Připadala si v té chvíli jako v pohádce.

Pranic jí nevadilo, že s ní František během tance sotva promluvil. Nevšímala si ani otce, který využil její krátké nepřítomnosti a objednal si u hospodského celou láhev slivovice. Byla prostě šťastná. Konečně. Alespoň na krátkou chvíli.

A zatímco se další sousedé přidávali k tanci, posadil se Tomeček vedle Karla Pajera, přisunul si židli co nejblíže k němu a šeptem mu začal cosi důležitého sdělovat. Očima přitom přejížděl po sále a dával si dobrý pozor, aby obsah jejich rozhovoru zůstal pro ostatní neznámým.

„Tak jak, Karle?“ oslovil svého kumpána přátelsky.

„Všechno v pořádku?“

„To víš, všude je něco,“ odpověděl Pajer s rozpačitým úsměvem.

Tomeček se zatvářil vážně.

„Máš nějaké problémy?“ podíval se mu přísně do očí.

„To ne,“ ujistil ho rychle Pajer. „Ale lidi čím dál víc reptají. Věci nejdou tak, jak by měly, Vojto. Chybí nám slibovaná technika, často vázne zásobování. A to sucho v létě nám taky moc nepomohlo! Lidi měli hlad. A jak je hlad, jsou problémy,“ shrnul Pajer lakonicky situaci.

„Vysvětlujete jim situaci podle instrukcí, které jste dostali?“

„Samozřejmě!“ přitakal Pajer. „Pořád dokola jim říkáme, že nám Sověti posílají vagony obilí, bez kterých bychom letošní léto nevydrželi. Mluvíme s lidmi o změnách, které připravujeme v zemědělství, aby se taková situace jako letos už nikdy neopakovala… Ale objevuje se čím dál víc hlasů, které se nebojí kritizovat a svádí všechny problémy na nás, komunisty!“

„Kdo z nich je v tom nejaktivnější?“ prohlédl si Tomeček sousedy před sebou.

„Staré známé firmy,“ odpověděl Pajer klidně. „Weber, Král, oba Smolíkové…“

„Smolík!“ odfrkl si Tomeček. „To jsem si mohl myslet!“ Zadíval se na Františka, který právě tancoval s Jarmilou Lukešovou. „Však já se mu brzy dostanu na kobylku…“ řekl si pro sebe polohlasem.

„Ještě mu chodí dopisy od té jeho Němky?“ zeptal se Pajer.

„Pořád,“ přitakal Tomeček. „Už jich není tolik co dřív. Ale minimálně jeden v měsíci stále přichází.“

„Co mu pořád píše?“ uchechtl se Pajer a zakroutil hlavou.

„Nejde o to, co píše, Karle. Důležité je, že ty dopisy chodí. To se nám totiž moc hodí. Až přijde čas, bude nám mladý pan Smolík muset leccos vysvětlit…“

„A on? Pořád o těch psaních nic neví?“

„Ani netuší,“ odpověděl Tomeček sebevědomě.

„A nemůže se to nějak dozvědět?“

„To je vyloučené, Karle. Celou poštu dole v Brodu máme obšancovanou svými lidmi. Všechno to chodí rovnou na můj stůl,“ mrkl na svého souputníka.

„Musím uznat, že to máš dobře vymyšlené,“ přitakal Pajer.

„Dobře si zaznamenávej, Karle, kdo všechno ty řeči proti nám vede! A neboj se, brzy vám pomůžeme!“ Tomeček se teď naklonil k Pajerovi ještě blíž. „Připravujeme akci, která ty buřiče pořádně vystraší a srovná je do latě!“

„A můžeš mi o tom říct něco víc?“

„Brzy odhalíme jedno spiknutí a sebereme celou skupinu henleinovců, kteří operují v okolí,“ řekl důležitě.

„Henleinovců?“ vytřeštil oči Pajer. „Němci tajně přecházejí hranice?“

„Ne,“ usmál se okresní předseda tajemně. „Nejsou to Němci, ale naši lidé, kteří s nimi pořád kolaborují. Operují v okolí a poštvávají lidi proti nám. Ale my tomu brzy uděláme přítrž!“ řekl Tomeček pevně. „Víc ti zatím říct nemůžu, buď ale v pohotovosti a dobře si všímej, co se děje kolem a jak kdo smýšlí!“

„To se neboj,“ pověděl Pajer přesvědčivě. „V téhle vesnici se nestane nic, o čem bych nevěděl!“

„A Karle!“ Tomeček ho chytil za rukáv. „Nikomu ani slovo! Nevíš, kdo je skutečně s námi a komu můžeme věřit,“ rozhlédl se podezíravě po sále plném obyvatel Sklářů.

Oba muži si pak přiťukli a obrátili do sebe obsah svých skleniček. Jejich hovor byl pro dnešek u konce. Dohrála svižná polka a muzika vyhlásila krátkou pauzu. František doprovodil Jarmilu k jejímu stolu a poděkoval za tanec.

„Přijdeš pro mě zase po přestávce?“ podívala se na něho jako na obrázek.

„Myslím, že ne. Dopiju si pivo a půjdu domů. Beztak mě to tady nebaví,“ odpověděl jí přísně, ale pravdivě.

„Dobře,“ špitla jen a posadila se zpět na svou židli.

František se bez dalšího slova rozloučil a odešel. Chvíli ještě seděl, dopil svou sklenici, a když začala muzika znovu hrát, potřásl si se všemi u stolu rukou a odešel z hospody pryč. Jarmila jej celou dobu pozorovala a bylo jí do breku. Nejraději by zmizela také, bála se ale nechat otce na zábavě samotného. Už tak měl dost upito. Nakonec se ale přece jen rozloučila, napomenula tatínka, aby to s pitím nepřeháněl, a šla domů zkontrolovat bratry. Stejně ji v hospodě teď, když František odešel, už nic nedrželo.

Při příchodu domů našlapovala opatrně, myslela si, že chlapci už budou spát. Ti se na ni ale vrhli, sotva vstoupila do malé předsíňky. Jakub měl hlad a Jeník chtěl vyprávět, jaké to bylo na zábavě. Zatímco tady nebyla, pokoušeli se kluci uvařit v kuchyni kaši. Jediné, co se jim podařilo udělat, byl nepořádek. Jarmila si povzdechla, převlékla se ze svátečních šatů do domácí zástěry a pustila se do práce. Jako vždycky.

Přestože už byl pozdní večer, namazala každému z chlapců tlustý chleba s medem, povyprávěla o zábavě a nakonec jim ještě chvíli četla. Když oba konečně zabrali, vrátila se do kuchyně a vše pečlivě uklidila. Pak ulehla do postele, otevřela si knížku a snažila se chvíli soustředit na čtení. Spát nemohla. Čekala, až se vrátí tatínek. Ten ale stále nešel.

Jarmila vzala do ruky maminčinu fotografii, chvíli si ji prohlížela a pak se rozplakala. Kdybys tady tak byla a poradila, vzdychala sama pro sebe. Ty bys to určitě všechno zvládala, vždycky jsi byla tak statečná! Ale já? Copak toho není na jedno sotva dospělé děvče až moc? Starost o chlapce, starost o tatínka, práce v domě, práce na poli. Pořád dokola. Od svítání do soumraku. Dalo by se to všechno vydržet, kdybych měla také svůj život. Kdybych dokázala být šťastná. Kdyby si mě František alespoň trochu všímal. Kdyby mi dal naději, že spolu jednou budeme šťastní. Samá kdyby…

Zmožena vším tím trápením konečně zavřela oči a usnula hlubokým spánkem. Vzbudila ji rána, která se ozvala někde poblíž. Jako by to bylo uvnitř v domě. Posadila se na posteli, nechala oči přivyknout okolní tmě a napjatě poslouchala. Ano, z chodby se skutečně ozývaly jakési slabé zvuky. Jarmila vyskočila na nohy a pomalu, tak aby ji nikdo neslyšel, došla do předsíně. Hlavní dveře byly otevřené. Nahmatala na zdi vypínač a rozsvítila. Na zemi ležel její otec. Opilý a s rozbitou hlavou.

„Jarmilko,“ zamumlal takřka nesrozumitelně. „Tak jsem doma.“