Sen

o žluté ponorce

Irena Lišková

Brno, 2024

Nakladatelství © SOLIS, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Solis,

Ladova 15, 621 00 Brno,

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelství.solis@email.cz

jako celkově 34. a 1. elektronickou publikaci

v edici SOLIS, první elektronické vydání.

Autor © Irena Lišková

Obálka © Irena Lišková – malba

Korekce: Tomáš Rejc

Redakce: Monika Kurucová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována

bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-53005-61-6 (epub)

ISBN 978-80-53005-62-3 (PDF)

Anotace

Filipovým největším snem je brázdit moře. Už jako malý kluk získá svého nejlepšího (a jediného) kamaráda ve starém a hodném námořníkovi, který nenechá bez odpovědi žádnou dětskou otázku.

Když se ho Filip zeptá na největší zážitek na moři, stařec mu ochotně vypráví o službě na žluté ponorce. Chlapec je jeho líčením tak zaujatý, že slíbí námořníkovi, a také sám sobě, že podivné plavidlo vyhledá. Podaří se mu ponorku najít a zažít to, co dosud znal jen z vyprávění svého starého přítele?

Povídka vznikla jako inspirace písní „Yellow Submarine“ od britské skupiny The Beatles. Píseň vyšla v roce 1966 jako singl spolu s písní „Eleanor Rigby“; poté se objevila rovněž na albech „Revolver“ (1966) a „Yellow Submarine“ (1969) a zazněla ve stejnojmenném filmu. Patří k nejslavnějším hitům skupiny.

Sen o žluté ponorce

Pan a paní Brownovi byli prostí občané nevelkého městečka na východním pobřeží. Bydleli v prvním patře jednoho z bytových domů v Přístavní ulici. Adam Brown byl vyšším úředníkem místní pošty, jeho žena Lydia se živila jako vychovatelka a učitelka. Brownovi měli jediného syna jménem Filip. Klouček už jako malé škvrně moc rád koukal z okna, aby mohl pozorovat okolní svět; nejdříve z náruče rodičů, později ze stoličky a ještě později už sám, stojíce na vlastních nožkách. Z ložnice i kuchyňky měl však výhled pouze do omezeného prostoru vnitrobloku, kde se objevovaly jenom odpadky a toulavé kočky. Takový obraz mu velmi brzy začal připadat nudný. Nejraději se proto koukal z okna obývacího pokoje, protože odsud viděl to, co ho fascinovalo nejvíce: rozlehlý přístav, veliký pomalu jako celé městečko.

V době, kdy se Filip narodil, město pomalu ztrácelo svou pozici významného námořního střediska východního pobřeží. Část dopravy totiž začala být nahrazována rychle se rozvíjející železnicí. Spousta obyvatel odešla do vnitrozemí, aby unikla nepříjemnému přímořskému počasí, otravným rackům a všudypřítomnému pachu rybiny. Brownovi se rozhodli zůstat. Nedokázali si představit, že by opustili prostředí, na které byli odjakživa zvyklí. Natož aby jeden nebo druhý měnil zaměstnání. Na misce vah, která převážila k možnosti setrvat na místě, byl znatelnou položkou také malý Filípek. Chlapeček byl bez nadsázky závislý na pozorování všech možných plavidel, které navštěvovaly i opouštěly přístav; často prosil maminku a tatínka, aby ho vzali „podívat se na lodičky“. Brownovi často mysleli na to, že kdyby chtěli město opustit, byl by jejich syn velmi smutný. A to pochopitelně nechtěli. Samozřejmě se byli s Filípkem podívat i na nové vlakové nádraží, aby mu ukázali veliké naleštěné parní lokomotivy, vypouštějící oblaka páry, s vagóny plnými nejrůznějšího zboží. Filípka však vlaky pranic nezajímaly. Nelíbily se mu ani dunivé a skřípavé zvuky mohutných strojů, ani temné vagóny plné roztodivného zboží ani pískání píšťal a halekání ukoptěných topičů. Tahal otce za rukáv a dožadoval se procházky „na lodičky“.

***

„Vždyť už je tma, už na ty lodě ani nevidíš.“

***