MOJE ČESKÉ CAMINO

Péťa Všudezdejší

Brno, 2024

Nakladatelství © SOLIS, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Solis,

Ladova 15, 621 00 Brno,

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelství.solis@email.cz

jako celkově 28. a 1. elektronickou publikaci

v edici SOLIS, první elektronické vydání.

Autor © Péťa Všudezdejší

Fotky © Péťa Všudezdejší

Obálka: © JPolc

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí

být kopírována či jiným způsobem rozšiřována

bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-53005-53-1 (epub)

ISBN 978-80-53005-54-8 (pdf)

Anotace:

Cestopis oblíbené blogerky po stezce Českem vypráví, jak cesta k vytouženému cíli bolí, spaluje, ničí, ale i nabíjí a pohlcuje.

Při čtení budou bolet nohy nejednoho čtenáře, ale pocit z euforie stojí za to plnit si své sny.

Děkuji všem, kteří mě během cesty podporovali, všem, co mi během ní pomohli, a v neposlední řadě všem, kteří se podíleli na jejím vytvoření. Bez Vás bych to nikdy nezažila, nikdy nedokázala.

Obsah

CO BYLO PŘEDTÍM

MY_WAY

Den 0. První zkušenosti. 0 km (celkem 0 km)

Den 1. A jedu domů! 23 km (celkem 23 km)

Den 2. Shledání. 35 km (celkem 58 km)

Den 3. Další dobří lidé. 33 km (celkem 91 km)

Den 4. Boží! 34 km (celkem 125 km)

Neděle 9. 5. 2021

Den 5. Had u bazénu. 29 km (celkem 154 km)

Pondělí 10. 5. 2021

Den 6. Tak tohle nedám! 5 km (celkem 159 km)

Úterý 11. 6. 2021

Den 7. Poselství. 0 km (celkem 159 km)

Středa 12. 5. 2021

Den 8. Ta druhá. 35 km (celkem 194 km)

Čtvrtek 13. 5. 2021

Den 9. Andělé. 27 km (celkem 221 km)

Pátek 14. 5. 2021

Den 10. Úžasná ženská. 37 km (celkem 258 km)

Sobota 15. 5. 2021

Den 11. Den výhledů. 25 km (celkem 283 km)

Neděle 16. 5. 2021

Den 12. Labské pískovce. 32 km (celkem 315 km)

Pondělí 17. 5. 2021

Den 13. Cesta tam a zase zpátky. 41 km (celkem 356 km)

Úterý 18. 5. 2021

Den 14. Lesy, louky…KRÁVY! 27 km (celkem 383 km)

Středa 19. 5. 2021

Den 15. Česká Lípa. 0 km (celkem 383 km)

Čtvrtek 20. 5. 2021

Den 16. Návrat. 30 km (celkem 413 km)

Pátek 21. 5. 2021

Den 17. Proč Coffeeman? 28 km (celkem 441 km)

Sobota 22. 5. 2021

Den 18. Story s jelenem. 34 km (celkem 475 km)

Neděle 23. 5. 2021

Den 19. Cesta dolů. 30 km (celkem 505 km)

Pondělí 24. 5. 2021

Den 20. Tady je Krakonošovo! 25 km (celkem 530 km)

Úterý 25. 5. 2021

Den 21. Polární expedice. 32 km (celkem 562 km)

Středa 26. 5. 2021

Den 22. a 23. ZERO a hned DVAKRÁT. 0 km (celkem 562 km)

Čtvrtek 27. 5. 2021 a pátek 28. 5. 2021

Den 24. Pomalu, ale jistě. 18 km (celkem 580 km)

Sobota 29. 5. 2021

Den 25. Adršpašsko-Teplické skály = wow-WOW! 31 km (celkem 611 km)

Neděle 30. 5. 2021

Den 26. Nahorůn + Dolůn = Broumovské stěny. 33 km (celkem 644 km)

Pondělí 31. 5. 2021

Den 27. Závod do vrchu. 37 km (celkem 681 km)

Úterý 1. 6. 2021

Den 28. Tvrze, sruby, příroda! 44 km (celkem 725 km)

Středa 2. 6. 2021

Den 29. Jedním skokem na Sněžník. 39 km (celkem 764 km)

Čtvrtek 3. 6. 2021

Den 30. (ROK 37.) Nečekaná oslava. 22 km (celkem 786 km)

Pátek 4. 6. 2021

Den 31. Borůvky. 30 km (celkem 816 km)

Sobota 5. 6. 2021

Den 32. Na HRUBO! 36 km (celkem 852 km)

Neděle 6. 6. 2021

Den 33. Klikař. 33 km (celkem 885 km)

Pondělí 7. 6. 2021

Den 34. Lížu asfalt. 44 km (celkem 929 km)

Úterý 8. 6. 2021

Den 35. Odra a Odry. 31 km (celkem 960 km)

Středa 9. 6. 2021

Den 36. Alergie a radnice. 37 km (celkem 997 km)

Čtvrtek 10. 6. 2021

Den 37. Druhý poustevník. 40 km (celkem 1.037 km)

Pátek 11. 6. 2021

Den 38. Za minutu dvanáct. 29 km (celkem 1.066 km)

Sobota 12. 6. 2021

Den 39. Poslední. 29 km (celkem 1.095 km)

Neděle 13. 6. 2021

ZÁVĚR

A CO BYLO DÁL

CO BYLO PŘEDTÍM

Místo do skautů jsem v dětství chodila do kroužku společenských tanců, s rodiči jsme o dovolených bydleli v apartmánech, ne pod stanem a dětské tábory, na které jsem jezdila, byly pořádány zpravidla v chatových osadách. Není se tedy čemu divit, že pro mě turista byl člověk na dovolené u moře a trampové byli něco jako bájné postavy, o kterých se sice mluví a zpívá, ale nikdo je nikdy neviděl.

Když jsem se v devatenácti od rodičů odstěhovala do Prahy, městské aktivity pro mě byly lákavé a sexy a na výlet jsme chodili na Petřín, maximálně připadala v úvahu Divoká Šárka. O pár let později jsem si pořídila první auto a chodila jsem pěšky jen v těch chvílích, kdy jsem nemohla řídit.

Jediná aktivita spjatá s přírodou, kterou jsem milovala jako dítě, kterou jsem zanedbávala v pubertě a ke které jsem se vrátila v dospělosti, bylo houbaření. Kdyby mi někdo ještě v mých třiceti letech vyprávěl, že se zrovna já vydám s krosnou na zádech a po svých na cestu dlouhou 1.100 kilometrů a že po ní budu kráčet většinu času sama, tak bych si asi ťukala na čelo hodně dlouho.

Do přírody jsem začala chodit i mimo houbařskou sezónu až ve chvíli, kdy jsem dostala dvouměsíční fenku Lili. Až o pět let později jsem slyšela poprvé v životě o tom, že existují nějaké dálkové trasy. Bylo to v březnu 2019, kdy mě můj Snoubenec vzal na cestovatelský festival. Jedna z přednášek tam byla věnována Pacifické hřebenovce (PCT) a vyprávění slečny bylo tak poutavé, že jsem se po příjezdu domů rozhodla hledat další informace. Neměla jsem určitě chuť něco takového vyzkoušet, spíš jsem byla zvědavá. Od té doby jsem sledovala všechny blogy Čechů z a o PCT, které jsem na internetu našla, a průběžně jsem si půjčovala cestovatelské deníky. Hned z první návštěvy knihovny mi Snoubenec přinesl jednu knihu o PCT a další tři o evropském fenoménu, který se jmenuje Camino de Santiago (Svatojakubská cesta). Po přečtení těch třech knih jsem si začala pohrávat s myšlenkou, že bych mohla taky jedno takové Camino zkusit. PCT nepřipadalo v úvahu, protože jeho trasa je 4.286 kilometrů dlouhá a je v dalekých Spojených státech Amerických, kdežto Camino se zdálo být mnohem dostupnější. Je v „blízkém“ Španělsku a má „jen“ 800 kiláků. Byla to celkem lákavá výzva, ale já byla bez jakýchkoliv zkušeností.

V dubnu jsme vyrazili se Snoubencem a Lilčou na třídenní pochod a já tak vlastně poprvé, co si pamatuji, spala pod stanem kdesi mezi lesy. Domů jsem přijela unavená a bolavá, ale šťastná. Camino mi viselo v hlavě čím dál víc, až jsem se 20. 5. 2019 rozhodla, že ho zkusím. Každý pořádný plán má být zpečetěn termínem, aby se stal závazným (alespoň já to tak beru), a tak jsem si rovnou určila datum, kdy cestu zahájím. Magickým dnem se pro mě stala sobota 1. 5. 2021. Abych celý ten nápad měla stále na očích, vyrobila jsem si týdenní trhací kalendář a zjistila, že do okamžiku, kdy na cestu vyrazím, zbývá 101 týdnů.

Z přečtených knih jsem věděla, že vybavení nebude za hubičku, a rozhodla se, že určitě nebudu chtít kupovat vše najednou. Právě proto jsem si do svého kalendáře zapsala ke každému desátému týdnu jednu z věcí, které si musím před cestou pořídit. Výhodou mého systému bylo, že jsem mohla každou část výbavy pečlivě vybírat a zkoumat tak, abych našla produkt s nejlepším poměrem cena/výkon. Svůj kalendář jsem odtrhávala vždy v neděli večer nebo v pondělí ráno a stalo se to mojí oblíbenou rutinou, mým milovaným rituálem na téměř dvouleté období.

Kromě vybavení jsem potřebovala vybrat i trasu, po které budu chtít jít. Do Santiaga totiž vede snad více cest než do Říma. Nejdřív jsem uvažovala nad tou nejoblíbenější, což je Camino Francés (790 km). Pak jsem ale zjistila, že rok 2021 bude Año santo Jacobeo (rok svatého Jakuba). Svatý rok byl ustanoven již v roce 1.122 a biskupství v Compostele má od té doby privilegium udělovat odpustky pro prominutí veškerých hříchů všem poutníkům, kteří navštíví apoštolův hrob v roce, kdy svátek sv. Jakuba (25. 7.) připadá na neděli. Vůbec se nedivím, že tato církevní tradice zpravidla přiláká na cestu mnohem více lidí (být věřící, taky bych vyrazila pro odpuštění), takže jsem se nakonec rozhodla pro kombinaci dvou méně vytížených tras. Začít jsem chtěla na Camino del Norte, které vede od francouzských hranic podél pobřeží, a ve městě Oviedo jsem chtěla přeskočit na Camino Primitivo.

Plán to byl krásný a já jsem se upnula k tomu, že ho uskutečním. Začátkem roku 2020 začal Covid a panika, kterou nikdo neznal a nečekal. Na jaře už „lockdownovaly“ snad všechny země světa a v květnu, kdy jsem se postupným odtrháváním svých lístečků z kalendáře dostala z čísla 101 na číslo 50, jsem začínala mít obavy, že se do Španělska ani za rok nedostanu. Na podzim přišla další vlna Covidu a s ní zmatek, opatření a omezení. Naděje i chuť vyrazit do cizí země za takto nejisté situace byly na bodu mrazu a já se smířila s tím, že budu cestu muset odložit na neurčito.

Nedlouho poté jsem na internetu zjistila, že existuje nová dálková trasa i u nás, v České republice, s názvem Stezka Českem. Hned jsem prostudovala webové stránky, připojila se k facebookové skupině a už v ten stejný den věděla, že i když Španělsko bude muset počkat, tak já doma nezůstanu, protože vyrazím na moje české Camino.

Byla jsem šťastná, že se objevila nějaká jiná alternativa, ale cesta u nás pro mě měla dvě jasné nevýhody. První byla ta, že je to blízko. Kdybych šla španělskou stezku a chtěla ji vzdát, pořádně si to promyslím, než začnu složitě řešit, jak se dostanu domů. V České republice to bude psychicky náročnější, protože půjdu s vědomím toho, že autobusy a vlaky mají zastávky na každém rohu. Když tedy budu mít chvilkový splín a chuť skončit, stačí naskočit do prostředku hromadné dopravy, a ještě ve stejný den budu zpátky doma. Druhou nevýhodou bylo, že trasa u nás je ještě asi o dvě stě či tři sta kilometrů delší než ta ve Španělsku. Protože nejsem žádný sporťák, spíš se považuji za „kancelářskou krysu“, byly ty kilometry navíc velkým strašákem. Nebyla jsem si vůbec jistá, jestli síla mé vůle i mého těla budou na takovou vzdálenost stačit.

Stezka Českem je úžasný turistický projekt, který vznikl pod taktovkou Martina Úbla a jeho přátel. Veškeré informace o ní jsou k nalezení na internetových stránkách www.stezkaceskem.cz a ve skupině na Facebooku. Stezka je rozdělena na dvě větve, kdy každá z nich měří cirka tisíc kilometrů. Jedna vede poblíž severních hranic našeho státu a druhá je u jižních hranic. Obě začínají i končí na nejvýchodnějším a nejzápadnějším bodě České republiky a je jedno, odkud kam člověk jde. Já jsem se rozhodla, že zkusím projít severní větev. Terén mi tam přišel zajímavější, a hlavně mám na severu rodinu, takže když budu v úzkých, pomoc nebude daleko. Každá větev je dále rozdělena na etapy tak, aby se stezka nemusela jít celá v kuse, ale aby šla projít i po částech. Na webových stránkách jsou etapy trasy seřazeny od západu na východ a mě přišlo logické jít takto, protože půjdu de facto směrem domů.

V polovině února 2021 zbývalo do startu už jen jedenáct týdnů a přišel čas na finální rozhovor s mým šéfem. Jsem asi staromódní, takže o mé chystané cestě věděl už od léta 2020. Tenkrát jsme se domluvili, že pracovní stránku mé bláznivé výpravy probereme později. Když jsme se tedy v únoru sešli, zajímalo ho, kolik času mi můj pochod zabere, a dozvěděl se, že bych to mohla zvládnout asi za 45 dní, ale že bych potřebovala volné dva měsíce. Kdyby cokoliv… Šéf je občas pes, tak jako asi všichni jiní šéfové, ale jinak je to moc fajn člověk. Věděl, že je pro mě cesta důležitá, a tak mi ji ani moc nerozmlouval a rovnou mi nabídl dva měsíce neplaceného volna, s čímž jsem s radostí souhlasila. Naši dohodu jsme zpečetili tím, že jsme si potřásli rukama, a nevím jak jemu, ale mě se rozhodně ulevilo. V práci je to občas náročné, ale máme fajn kolektiv a já jsem tam spokojená. Nerada bych odtamtud odcházela, ale i na to jsem byla připravena. Cesta pro mě byla tak důležitá, že jsem kvůli ní byla ochotna smluvní vztah ukončit. Jednalo se přece o splnění snu, a ty se nemají věčně odkládat.

Moje nejbližší okolí se mnou sdílelo nadšení a rozhánělo mé pochyby. Nevím, jestli jen na oko nebo skutečně, ale to v tu chvíli nebylo ani trochu důležité. Můj snoubenec i nejbližší kamarádka Lú mi kupovali k Vánocům i narozkám věci, které budu na cestě potřebovat, což pro mě bylo důkazem jejich podpory. Někteří přátelé a kolegové pro můj sen pochopení neměli a někteří nevěřili, že si ho zvládnu splnit, ale napřímo mi to nikdo neřekl. Všichni své pochyby docela roztomile maskovali a občas mi dávali úsměvné rady a doporučení. Každý druhý se mě ptal, jestli se nebojím jít sama přes půl republiky, a já věděla, že se nebojím. Alespoň toho ne.

Největší hrůzu jsem měla z toho, že se mi cestu nepodaří dokončit. Přemýšlela jsem tedy, jaké věci by mě mohly velmi rychle poslat domů, a přišla jsem na tři: alergie, kousnutí od zmije a zima. Snažila jsem se udělat vše proto, abych jejich šance minimalizovala. Alespoň to jsem si myslela ještě i v ten den, kdy jsem konečně vyrazila vstříc svému dobrodružství.

MY_WAY

Den 0. První zkušenosti. 0 km (celkem 0 km)

Středa 5. 5. 2021

Ve středu ráno jsem vyrazila z domu se vším vybavením směr hlavní nádraží. Tramvaj projížděla okolo místa, kde pracuji, a tak jsem se automaticky podívala, kdo z kolegů si dává před vchodem poslední ranní cigárko. Místo klasického hloučku tří až čtyř lidí tam byla snad polovina naší kanceláře a všichni mi urputně mávali na rozloučenou. Nadšeně jsem se postavila a mávala jim zpátky jako šílená. To, že se přišli rozloučit, mi vehnalo slzičku do oka, moje nálada se rázem vylepšila a já se cítila alespoň o malinko víc připravená na svou pouť.

Ačkoliv cesta do Aše trvala skoro osm hodin, uběhla velmi rychle. Pár kilometrů před cílem jsem přemýšlela nad tím, jestli v Aši vystoupím z vlaku a zbytek cesty na start dojdu pěšky, nebo přestoupím na další vlak, který mě popoveze o pět kilometrů blíže k nejzápadnějšímu bodu republiky. Než jsem dospěla k rozhodnutí, vlak nečekaně zastavil někde v polích a mé dilema po chvilce ukončil pan průvodčí. Ten nám oznámil, že je před námi na kolejích padlý strom a budeme se bohužel muset vrátit tam, odkud jsme přijeli, a počkat na náhradní autobus. No vida, tak je rozhodnuto. Půjdu z Aše pěšky, pomyslela jsem si a měla radost z toho, že vyšší moc rozhodla mé první dilema místo mě.

V autobuse jsem začala zmatkovat, když mi došlo, že s sebou vlastně nemám ani zapalovač. Nevěděla jsem sice, na co by mi byl, ale bylo mi jasné, že ho určitě budu potřebovat velmi nutně a velmi brzy právě proto, že jsem si s sebou žádný nevzala. Když už jsem si tak pěkně panikařila, všimla jsem si, že mi chybí ještě jedna věc, mé trekové hole. To jsem teda pěkný zálesák! komentovala jsem smutně svá zjištění při telefonátu se Snoubencem a snažila se sama sebe utěšit tím, že když jsem ty hůlky někde nechala, zřejmě je s sebou nebudu potřebovat. Jakmile jsem hovor ukončila, oslovil mě mladý muž sedící přes uličku a s úsměvem mi nabídl svůj zapalovač. Bylo to milé gesto, které mě jak překvapilo, tak potěšilo.

Urputně jsem se snažila přijít na to, kde jsem hůlky mohla zapomenout, ale nic, vzduchoprázdno, vakuum. Kde chudinky teď plakaly, jsem sice nevěděla, ale proč se to stalo, to jsem věděla naprosto přesně. Ve vlaku jedoucím z Prahy jsem se totiž rozhodla, že je složím, aby mi nepřekážely. Tak to se opravdu povedlo, teď už mi určitě překážet nebudou, pomyslela jsem si.

Z autobusu jsem vystoupila s nadšením i obavou. Čekala mě první pořádná zkušenost s nocováním venku a celodenní chůzí. Měla jsem před sebou nové zkušenosti, výzvy, zážitky i problémy a věděla jsem, že ačkoliv mě od startu stezky čili nejzápadnějšího bodu České republiky dělí ještě deset kilometrů, tak právě tady a teď to všechno skutečně začíná. Bylo na čase zjistit, co jsem si to vlastně vymyslela.

Byla jsem na cestě sotva půl hodiny, když začal padat déšť se sněhem. Oblékla jsem si pláštěnku a nepromokavé kalhoty a pokračovala dál, ale s každým krokem ve mně rostly pochyby, jestli jsem na něco takového připravená. Když přeháňka přešla, i moje nálada se o trochu zlepšila. Hlavou mi ale vířila jedna důležitá věc, která mě napadla během cesty vlakem a kterou jsem si ujasnila při posledním hovoru se Snoubencem. Ten mi potvrdil, že můj spacák má komfort do + 14 °C a pro nižší teploty se moc nehodí. Vzhledem k tomu, že předpověď pro dnešní noc předpokládala 0 °C, věděla jsem, že mám problém. Věděla jsem, že právě tohle bude první věc, se kterou se budu muset poprat.

Nedokázala jsem pochopit, jak jsem mohla tak důležitou věc, jako je zrovna spacák, tolik podcenit. Byla jsem přesvědčena, že jsem si vybavení na cestu připravovala velmi svědomitě a důkladně. Jak je tedy možné, že jsem si nekoupila i nový spacák? ptala jsem se sama sebe a odpověď byla nasnadě. Když jsem totiž do svého týdenního kalendáře zaznamenávána položky, které budu průběžně dokupovat, nepočítala jsem s tím, že bude v květnu sněžit. Na druhou stranu jsem měla v plánu vyrážet už 1. 5. 2021, ale start jsem právě kvůli nepříznivému počasí odložila. Dojít mi to mohlo už dřív, obzvlášť když zima byla jednou z věcí, které mě děsily, ale nestalo se tak. Věděla jsem, že teď už to nevyřeším, a tak jsem si alespoň přála, abych nemusela první noc venku strávit úplně sama.

Čím víc jsem se blížila k nejzápadnějšímu bodu, tím víc ve mě rostla obava o to, jak a jestli vůbec zvládnu dnešní noc. Po příchodu do mého dnešního cíle jsem se rozhlédla a viděla jen monument, útulnu a bažiny, které pocitu tepla nepřidávaly ani za mák. Zklamání převzalo otěže a já začala znovu panikařit. Vtom jsem ale uslyšela zakašlání, které ve mně zažehlo jiskřičku naděje. Ne, to není možné! On tu opravdu někdo je? pomyslela jsem si nadšeně a nahlas jsem zvolala: „Ahoj!“ Seshora jsem zaslechla nejdřív zabručení a pak pozdrav na oplátku. Okamžitě jsem pocítila úlevu a zahrnula nahoře ležícího kluka vodopádem slov o tom, jak moc jsem ráda, že tady nebudu muset spát sama. Hned jsem také přiznala, že je jeho přítomnost tady mé splněné přání, které jsem si opakovala snad celou poslední hodinu. Vylezla jsem za ním do patra útulny, chvilku jsme si povídali a já přitom rozbíjela své skromné ležení, na které byl tak nějak žalostný pohled. Když jsem si připravila pelech, tak jsem se vrátila dolů a šla poprvé vařit ve své zbrusu nové „polní kuchyni“.

Nabrala jsem si vodu z potůčku a nervózně zapálila hořák. Jakmile jsem ale položila kastrůlek nad plamen, ucítila jsem strašný, ale strašný puch! Sakra, tady se něco pálí! došlo mi. Rychle jsem vypnula hořák a kontrolovala celou sadu. Nikde jsem ale neviděla nic, co by to mohlo způsobit. Tak čím to, sakra, může být? dumala jsem vztekle. Znovu jsem zapálila hořák, položila rendlíček na oheň a okamžitě ucítila ten stejný smrad. Plyn jsem udusila podruhé a rozhodla se provést důkladnější prohlídku celé mé výbavy. Zkontrolovala jsem rendlík, jestli se náhodou nepálí nějaká jeho plastová část, ale nic jsem nenašla. Až když jsem se podívala na svůj hrnec zespodu, našla jsem původce onoho zápachu. Byl jím teď už značně ohořelý návod k použití. Svůj počin jsem si v duchu trefně okomentovala slovy: Tak to se mi tedy moc nepovedlo… Situaci jsem se snažila zachránit tím, že jsem utíkala k potoku, ponořila kastrol do vody a snažila se jeho dno rukou očistit, což jsem hned záhy vyhodnotila jako „pěkně blbej nápad“. Ačkoliv rendlík vypadal pořád stejně bídně, důkazem zlepšení jeho stavu byla moje ruka, kterou jsem měla úplně černou. Použití mýdla v přírodě nepřipadalo v úvahu, a tak jsem si ruku „umyla“ antibakteriálním gelem a utřela do látkového kapesníku. V tu chvíli jsem byla moc a moc ráda, že jsem si s sebou pro všechny případy vzala kapesníky dva. Celou dobu jsem doufala, že spolunocležník, který je nahoře, nic necítí a neslyší. Bohužel to ale nebylo moc pravděpodobné, protože jak zvuky, tak vůně, které se ode mě šířily, se přípravě večeře podobaly asi tak, jako se slon podobá chobotnici.

Když jsem si před dvěma dny kupovala zásoby s sebou na cestu, vybírala jsem potraviny tak, aby bylo jídlo rychle hotové a přitom chutné. Kuskus jsem vyhodnotila jako ideální surovinu. Stačí ho totiž hodit do vařící vody, přiklopit na deset minut pokličkou a je hotov. Dnes jsem si ho chtěla dát s tuňákem. Při třetím pokusu o ohřátí vody jsem byla už tak nervózní, že jsem hořák vypnula hned, jakmile se z vody začalo kouřit (což tedy určitě nebylo známkou toho, že se voda vaří). Ve stejnou chvíli jsem nasypala kuskus do hrnce a přikryla ho pokličkou. Po pár minutách jsem přimíchala grilovací koření a tuňáka a s chutí se pustila do jídla. Chuť k jídlu mě přešla hned po prvním soustu, protože kuskus změkl jen na povrchu a mezi zuby hrozně vrzal. Bylo to jako jíst mokrý písek. Další blbnutí se sporákem nepřipadalo v úvahu, takže jsem s odporem a bez kousání spolykala část té příšernosti a zbytek skončil v koši. Věřím tomu, že kdybych to místo do koše vyhodila do bažiny pode mnou, bude to v ní měknout ještě několik let, než se to stane poživatelným. Dnes jsem o kuskusu zjistila dvě velmi důležité věci: 1. poživatelný je pouze po kontaktu s vařící se vodou; 2. už ho nechci ani vidět. Alespoň zatím ne.

Po tomhle ukázkovém příkladu toho, jak se vařit nemá, jsem s pocitem studu vylezla nahoru, kde díkybohu nic nenasvědčovalo tomu, že by můj kolega zaregistroval to, co jsem dole vyváděla. Navlékla jsem na sebe všechno oblečení, které jsem si s sebou přivezla, a svěřila se spolunocležníkovi s mým strachem z dnešní noci. Vzhledem k tomu hadru, co jsem s sebou měla místo spacáku, byly obavy na místě. Coffeeman, jak jsem mu začala později říkat, byl velmi ochotný a pohotově mi nabídl, že mi půjčí svůj tarp, který tuto noc potřebovat nebude. Byla jsem mu moc vděčná a s radostí jsem souhlasila. Jakmile jsem si zalezla do spacáku, tak přese mě naaranžoval tarp tak, aby mi unikalo co nejméně tepla. Řekl mi, že by tarp mohl zlepšit komfort tak o pět stupňů, ale je pravděpodobné, že se pod ním bude tvořit kondenzace, kvůli nepropustnosti materiálu. Znovu jsem mu poděkovala za jeho pomoc a navzájem jsme si popřáli dobrou noc. Věděla jsem ale, že ta moje určitě dobrá nebude, a tak nezbývalo než doufat, že alespoň rychle uteče.

Den 1. A jedu domů! 23 km (celkem 23 km)

Čtvrtek 6. 5. 2021

I přes Coffeemanovu pomoc se zvýšením mého tepelného komfortu jsem svou první noc proklepala zimou až do časného rána. Ono se nebylo ani trochu čemu divit. Pokud měl Coffeeman pravdu, tak můj spacák v kombinaci s jeho tarpem vytvořily ochranu do +9°C. Noc byla tady nad bažinami ještě minimálně o 10 °C chladnější, takže jsem se budila každou chvilku. Vždy, když jsem otevřela oči, jsem doufala, že uvidím první náznaky svítání. Když se konečně začalo zlehka rozednívat, bylo to pro mě vysvobození. Hned jsem vstala, rychle sbalila svých pět švestek, poděkovala mému novému kamarádovi za jeho pomoc a doufala, že pochodem do Aše zahřeju promrzlé kosti. Ve chvíli, kdy jsem z nejzápadnějšího bodu České republiky odcházela, jsem neviděla jinou alternativu než dojít do Aše, naskočit na první vlak a přiznat sobě i ostatním, že na takovou cestu prostě nemám.

Od Aše mě dělilo přibližně deset kilometrů, což pro mě znamenalo dvě a půl hodiny chůze. Kousek před městem jsem si udělala zastávku v malém altánku, kde jsem si připravila snídani a kávu. Kávička mě konečně trochu zahřála a já tak mohla v klidu a relativním teple zvážit své možnosti. Nutně jsem potřebovala přijít na jiné řešení své situace, než byl odjezd domů. Věděla jsem, že bych se nedokázala smířit s tím, kdybych odjela domů po první noci, po prvním problému.

Z předpovědi počasí jsem zjistila, že další dvě noci budou kritické, protože budou ještě chladnější než ta včerejší. Poté se měla teplota začít mírně zvyšovat, ale určitě ne natolik, aby mi můj spacák stačil. První řešení, které mě během snídaně napadlo, bylo dojet vlakem do Chebu, koupit tam nový spacák a ten starý poslat domů. Prohlédla jsem webové stránky snad všech obchodů se sportovním vybavením v Chebu, ale nenašla jsem nic vyhovujícího. Všechny spacáky, které by mě zvládly ochránit před chladem při teplotách okolo nuly, by mi zabraly polovinu batohu a vážily minimálně dvě kila, což nepřipadalo v úvahu. Vzpomněla jsem si na Coffeemana, který měl spacák od značky Sir Joseph, a začala vyhledávat, jak daleko jsem od nejbližšího obchodu, kde bych si mohla takový spacák pořídit. V blízkém okolí jsem nenarazila na žádného prodejce, a tak jsem musela přijít na jiné řešení. Nakonec mě zachránil Snoubenec, se kterým jsem se domluvila, že mi můj nový, lehký a funkční spacák od českého výrobce s komfortem do - 4 °C vyzvedne v Brně a pošle mi ho na některou ze zásilkoven, kterou budu mít cestou. Teď už zbývalo jen vymyslet, jak přežiju několik příštích nocí, protože jsem věděla, že zůstat další mrazivou noc venku s mým aktuálním vybavením by byl vyložený hazard.

V Aši jsem uhnula z cesty, po které jsem včera přišla směrem od nádraží, a pokračovala tam, kam vedla Stezka Českem. Moc dobře jsem si uvědomovala, že kdyby mezi mnou a vlakovým nádražím nebylo těch deset kilometrů, teď už bych čekala na vlak směřující do Brna a vymýšlela všechny možné i nemožné důvody, proč to nešlo udělat jinak. Byla bych zklamaná a zlomená. Místo toho jsem měla radost, že jsem zvládla vyřešit svou první krizi.

Počasí se zdálo být celkem přívětivé, bylo sice trochu chladno, ale naštěstí nesněžilo. Vyškrábala jsem se na kopec nad městem, zdolala schody vedoucí na rozhlednu a tam jsem se pokochala svým prvním výhledem do kraje. „Tomu říkám odměna!“ zvolala jsem nahlas, ale přesto jen sama pro sebe, protože kam jen oko dohlédlo, nebylo ani živáčka. V povznesené náladě jsem pokračovala dál. V tu chvíli jsem si připadala jako zkušená turistka a podpořila své pocity tvrzením, že žádný amatér by nešel tisíc kilometrů pěšky. To, že jsem měla z celkové vzdálenosti v nohách přibližně 1 %, bylo aktuálně vedlejší. Jakožto „profík“ jsem cestu konzultovala s mapou jen jednou za čas, což bylo příčinou toho, že mi trvalo půl hodiny, než jsem si všimla, že jdu úplně špatným směrem. Nevadí, chybami se člověk učí! řekla jsem si, otočila se čelem vzad a šlapala dva kiláky zpátky na místo, kde jsem blbě odbočila. Celý zbytek dne jsem se už na mapu v telefonu dívala mnohem častěji.

S přibývajícími kilometry a hodinami se začalo počasí zhoršovat. Sníh střídal déšť, déšť střídal vítr a vítr střídal sníh. I přesto, že jsem věděla, že ubytování v penzionech a hotelech je momentálně povoleno pouze za účelem pracovní cesty, vyhledala jsem na internetu telefonní čísla na nejbližší z nich a zkusila jim zavolat. První penzion byl dočasně uzavřen a v druhém mě odmítli, když jsem se přiznala, že tu nejsem na pracovní cestě. Bohužel je neobměkčilo ani vysvětlení mé situace, takže jsem poděkovala a smutně hovor ukončila. Padla na mě tíseň a z očí mi tekly slzy jako hrachy. Nechtěla jsem znovu zažít stejnou noc jako včera a věděla jsem, že ta dnešní bude mnohem horší. Teplota měla být ještě nižší, mělo pršet (možná i sněžit) a já už neměla k dispozici Coffeemanův tarp, který mi včera zachránil krk. Při té vzpomínce mě napadlo, že bych místo tarpu mohla zkusit použít svůj stan. Stejně jsem ho nechtěla stavět už jen proto, že jsem nevěděla, kam bych ho ráno úplně mokrý dala. Jukla jsem se do mapy a našla jsem v ní nedaleko přede mnou vyznačený přístřešek. S nadějí v srdci jsem k němu vyrazila. Bylo to takové moje světýlko ve tmě, které zhaslo okamžitě, když jsem k němu dorazila a viděla, že tady noc v suchu nepřečkám. Voda střechou protékala na několika místech a nebylo možné si tu lehnout tak, aby na mě nepršelo. Nepřízeň aktuální situace na mě dolehla v plné síle a já plakala. Nemělo smysl se tu zdržovat a já jsem se slzami v očích pokračovala dál. Během chůze jsem se trochu uklidnila a hledala jsem nějaké další východisko z této tristní situace.

Jediná zákonem povolená možnost, jak být pod střechou, byl pronájem celého objektu. Snoubenec měl dnes volno, a tak jsem už podruhé ve stejný den využila jeho ochoty a požádala ho, jestli mi může vyhledat kontakt na někoho, kdo pronajímá chatu či apartmán v mém nejbližším okolí. Bylo mi jasné, že tím naruším svůj finanční rozpočet, ale bylo mi to jedno. Dnešní noc venku by pro mě mohla být poslední kapkou, což jsem nebyla ochotná riskovat. Obávala jsem se, že pokud se opravdu nic nenaskytne, bude to pro mě znamení, že tady zelenáč, jako jsem já, nemá co pohledávat. Po pár minutách mi v SMS přišlo první telefonní číslo a já ho hned vytočila. Dovolala jsem se sympatickému pánovi, který mi ale bohužel oznámil, že jeho objekt je dnes obsazen. Moje zklamání bylo veliké, ale i tak jsem pánovi poděkovala a zeptala se ho, jestli neví o někom, kdo by mě u sebe nechal přespat. „Určitě mi bude stačit jakýkoliv přístřešek nebo klidně i chodba,“ řekla jsem do telefonu, „jedná se mi jenom o to, abych nebyla přes noc venku. Nečekala jsem, že bude v květnu padat sníh, a vzala jsem si s sebou spacák, ve kterém to v takových podmínkách venku jen stěží zvládnu.“ Pán měl pro mou situaci pochopení a chvíli přemýšlel. Nakonec přišel s úžasným řešením. Měl ještě jednu malou chaloupku, kde by mě mohl přes noc nechat. Vysvětlil mi, kde ji najdu, a dovolil, abych šla dovnitř a počkala tam na něj, než přijde z práce. Nevěřila jsem vlastním uším a ohromena jeho slovy jsem zamířila na určené místo.

Když jsem dorazila k „chatičce“, byla jsem v šoku. Představovala jsem si pod tím pojmem jednu místnost se dvěma palandami, přesně jak jsem to znala z táborů. Přede mnou stál dvoupatrový srub a byl překrásný! Nebyla jsem si jistá, zda jsem na správném místě, a radši jsem pánovi ještě jednou zavolala. Popsala jsem mu, kde jsem a co vidím před sebou, a on potvrdil správnost mé pozice. Vešla jsem dovnitř a dle naší dohody počkala, až pan Václav přijede z práce. Dorazil asi půl hodiny po mě, já jsem mu poděkovala za záchranu a chtěla se s ním domluvit na ceně za pronájem. On ale mé peníze odmítl s tím, že je moc rád, že mi mohl pomoct a udělat tak dobrý skutek. Tak tohle jsem vážně nečekala! Sice jsem opravdu byla v danou chvíli „žena v nesnázích“, ale rytíři existují jen v pohádkách, nebo ne?

Václav se mnou strávil jen pár minut a pospíchal zase pryč, protože měl na večer domluveno setkání s přáteli. Využila jsem komfortu, který mi tak nečekaně spadl do klína: dala jsem si horkou sprchu, rozvěsila mokré oblečení na topení a v konvici si uvařila vodu na zalití kávy a čínské polévky. Hned po jídle jsem objednala a zaplatila nový spacák. Zároveň jsem koupila i nové trekové hole a náhradní plynovou bombu. Všechny věci měly být připraveny k vyzvednutí už další den, což byla zpráva, která ještě umocnila krásný závěr mého dne.

Do postele jsem zalehla hodně brzy a přemýšlela nad vším, co se za posledních 24 hodin stalo. Dvakrát jsem plakala a ustála dvě krize. Původně jsem tuhle cestu chtěla zvládnout úplně sama a už během prvního dne mi pomohli tři lidé: Coffeeman Václav a můj Snoubenec. Nemá mě snad cesta naučit přijímat pomoc, když mi ji někdo nabízí? Má mě naučit si o ni říct, když ji potřebuji? Možná, že to tak je… Po dvaceti kilometrech a všech těch dnešních emocích jsem byla vážně moc unavená a usnula hned, jak se venku trochu setmělo. Na to, že jsem měla za sebou jen jeden jediný den na cestě, bylo těch zážitků až až.

Den 2. Shledání. 35 km (celkem 58 km)

Pátek 7. 5. 2021

Jakmile jsem se vzbudila, posnídala jsem ovesnou kaši s proteinem a ořechy a chatu jsem po sobě uklidila. Václav včera říkal, že do srubu dnes přijedou lidé, kteří si ho zamluvili dlouho dopředu. Byla by ostuda, kdybych mu svým pobytem přidělala práci a starosti, když se nade mnou včera slitoval, a ještě ke všemu si ode mě za nocleh nevzal ani korunu. Na stůl jsem mu položila vzkaz s poděkováním a ke svým poznámkám jsem si připsala, že až se dostanu zpátky domů, pošlu Václavovi alespoň nějaké to moravské vínečko jako poděkování za to, jak mi pomohl, ačkoliv vůbec nemusel. Jen díky tomu, jak se včera zachoval, jsem byla o jednu noc blíž k okamžiku, kdy mi dorazí můj nový hřejivý kamarád. Vyrazila jsem na cestu s výbornou náladou a v duchu se loučila s panem Václavem i jeho srubem.

Cesta mě vedla nejdříve lesem a pak přímo přes golfové hřiště. Před vstupem na hřiště mě zaujalo upozornění, které varovalo turisty před létajícími golfovými míčky. To by mě tedy zajímalo, jak moc mi pomůže to, že si na ně budu dávat pozor, přemýšlela jsem. Naštěstí jsem tudy procházela časně ráno, takže jsem neměla důvod předvádět žádný ze svých úhybných manévrů. Stejně by se asi minuly účinkem a neuchránily mě před rychlostí a údernou silou letícího golfového míčku. Nejsem totiž ani zdaleka Keňanu Reeves, který podobné pohyby natrénoval už kdysi dávno (při natáčení Matrixu).

Kousek za golfovým hřištěm jsem přecházela přes louku s vysokou a mokrou trávou. Tam jsem si konečně poprvé vyzkoušela nepromokavé ponožky, které jsem si koupila těsně před odjezdem z Brna. Tyto ponožky měly být výborným doplňkem k běžeckým botám, jaké jsem si na cestu pořídila (bez nepromokavé úpravy i materiálů). Plna očekávání jsem prohodila obyčejné ponožky za „speciálky“ a vykročila kupředu. Asi po hodině chůze jsem ponožky sundávala se smíšenými pocity. Pravdou bylo, že pocit chladu byl určitě menší, což bylo fajn. Na druhou stranu mi ponožky přišly vlhké nejen zvenku, ale i zevnitř, což by asi tak být nemělo. Další zádrhel byl v tom, že jsem při chůzi cítila, jak se bota v místě paty o ponožku tře a zlehka po ní klouže. Byla jsem přesvědčena o tom, že by to nebylo vůbec příjemné ani za běžného stavu. U mě byl pocit nepohodlí ještě umocněn tím, že se mi na stejném místě dva dny před odjezdem objevil pořádný puchýř (když jsem si poprvé vyšla na procházku ve svých nových botách). Rozhodla jsem se tuto vymoženost moderní doby prozatím odložit a vrátit se k jejímu testování až poté, co puchýř zmizí.

Počasí si se mnou dnes hrálo ještě víc, než včera. Vítr, sníh a déšť se střídaly se sluncem, takže jsem dnes svlékala a oblékala nejen pláštěnku, ale i bundu. Jedna větší přeháňka mě zastihla v obci Plesná, kde jsem se schovala na autobusovou zastávku. Tam ke mně přistoupil starší pán a ptal se mě, jestli mám kde bydlet. Trochu mě svým dotazem znejistěl, ale milý úsměv a tón jeho hlasu mi napověděly, že svou otázku míní dobře. Uklidnila jsem ho, že se o mě nemusí bát, že bydlím tak jako každý jiný, jen jsem se teď vydala poznat naši zem. Vysvětlila jsem mu, že jsem vlastně takový novodobý tramp, a on byl s mou odpovědí zjevně spokojen. Když se po chvilce povídání rozloučil a odešel, vyhodnotila jsem naše setkání jako roztomilé. Bylo hezké vidět, že někteří lidé v sobě pořád mají zakořeněnou starost a péči o druhé.

Další setkání s příjemným člověkem na sebe nenechalo dlouho čekat. Procházela jsem zrovna po lesní cestě, když vedle mě projíždělo auto s označením LESY ČR. Auto zastavilo vedle mě a řidič se mě s úsměvem zeptal, jestli nechci hodit pod Vysoký kámen (774 m). Skočila jsem do auta a pán mi hned začal vyprávět, že tu minulý týden taky procházely nějaké dívky a že jedna z nich musela jít bosky kvůli tomu, že měla na nohách moc a moc puchýřů. Ani jsem nestihla odpovědět a už jsme zastavovali o dva kilometry dál, kde jsem poděkovala za svezení a vystoupila z vozu. Pán odjížděl směrem, odkud jsme přijeli, a já pokračovala rovně k vyhlídce. Po několika krocích jsem si všimla člověka sedícího na kameni asi sto metrů přede mnou. Když jsem přišla blíž, došlo mi, že je to Coffeeman. Včera jsem počítala s tím, že se někde cestou potkáme, a když se tak nestalo, myslela jsem si, že se dostal přede mě ve chvíli, kdy jsem špatně odbočila. Vůbec mě nenapadlo, že bychom se mohli ještě někde potkat, protože jsem věřila, že je daleko přede mnou.

Přišla jsem k němu blíž a pozdravila ho. Vypadal, že je z našeho setkání stejně překvapený, jako jsem byla já. Počkal u našich věcí, než jsem se vrátila z vyhlídky, a pak jsme společně vyrazili kupředu. Zeptala jsem se ho, jak je možné, že jsme se včera minuli, a zjistila jsem, že on neprochází Stezku Českem přesně tak, jak vede, ale kombinuje ji s další dálkovou trasou. Cestu si vybírá podle toho, která se mu pro daný úsek líbí víc. „Máš zajímavý přístup,“ řekla jsem, „nad touhle možností jsem vůbec nepřemýšlela. Jako první mi padla do oka Stezka Českem, tak jsem se na to, kudy vede ta druhá trasa, ani pořádně nepodívala.“

Byla jsem velmi ráda, že jsme se znovu setkali, protože jsem tak dostala příležitost poděkovat za jeho pomoc během mé první noci. Společně jsme dorazili do obce Kraslice, vyměnili jsme si telefonní čísla a šli každý do svého brlohu s tím, že se určitě nevidíme naposledy. I dnes se mi podařilo sehnat spaní v teple, což mě hodně uklidnilo. Začínala jsem pomalu věřit tomu, že na cestě zvládnu přežít do doby, než budu mít nový spacák u sebe.

Den 3. Další dobří lidé. 33 km (celkem 91 km)

Sobota 8. 5. 2021

Ráno jsem vystartovala kolem osmé a počasí vypadalo mnohem lépe než včera. Žádný sníh ani déšť na mě z nebe nepadal, a dokonce bylo nahoře vidět víc modré než šedé a bílé. Ten pohled mi v kombinaci se skutečností, že moje boty přes noc úplně vyschly, vyvolal úsměv na tváři.

Po prvních pár kilometrech mi začalo docházet, že se krajina kolem mě mění. Přicházela jsem do hor. V Krušných horách jsem nikdy předtím nebyla nebo si na to nevzpomínám, takže jsem vůbec nevěděla, co mám před sebou. První výhled do kraje, který se přede mnou dnes otevřel, byl z Olověného vrchu (802 m). Pohled do údolí, ve kterém se krčila obec Bublava, byl úchvatný. Zaujalo mě i to, že sjezdovky byly z půlky pokryté silnou vrstvou sněhu. Na lyžování to sice nebylo, ale na bobu by se to sjet dalo. Věděla jsem, že sníh cestou potkám, jen jsem nečekala, že to bude už třetí den. Vzhledem k podprůměrným teplotám, se kterými jsem se potýkala, se ale nebylo čemu divit.

Z Olověného vrchu jsem prošla přes Bublavu na protější kopec, kde jsem se na chvilku usadila v altánku a pokochala se výhledem na stejné údolí z druhé strany. Pak mě cesta vedla hlubokým lesem téměř po vrstevnici a šlo se mi hezky. Les to byl převážně jehličnatý a vypadal úplně zdravý. Někomu se možná taková cesta rychle omrzí, ale já jsem z ní byla nadšená. Situace kolem kůrovce se zde, v Krušných horách, zdála být opravdu dobrá. Když jsem před rokem viděla tu spoušť, kterou za sebou nechalo sucho, kůrovec a následná těžba na mnoha místech na Vysočině, myslela jsem si, že podobná scenérie je k vidění po celé republice. Tady to tak ale nebylo. Byla to nádhera! Tak trochu jsem začala doufat, že by to mohlo podobně vypadat i v dalších koutech naší země, ale nechtěla jsem jásat předčasně. Byla jsem na cestě teprve pár dní a neprošla ještě ani desetinu z toho, co jsem projít chtěla. Rozhodla jsem se, že si názor na stav našich lesů udělám až později.

První noc venku potvrdila, že byla moje obava ze zimy oprávněná. Válku s ní jsem vedla na několika frontách. Bitvu o získání lepšího tepelného komfortu už jsem měla napůl vyhranou. Vyzvednutí nového spacáku v Brně skončilo vítězstvím a teď jsme se ještě oba (spacák i já) potřebovali co nejdříve dostat do města Chomutov, které jsem vybrala jako místo našeho setkání. Doufala jsem, že jeden na druhého nebudeme muset dlouho čekat. Nedílnou součástí celé války byly také každodenní bitvy, ve kterých se jednalo o to, jestli najdu někoho, kdo bude ochotný se mě na noc ujmout. Zatím to tedy bylo 2:1 pro mě, ale další boj se kvapem blížil, protože předpověď počasí i pro dnešní noc slibovala teploty pod bodem mrazu.

U obce Přebuz jsem musela odbočit na alternativní trasu, protože v mapách byla uvedena informace o tom, že je na zelené turistické stržený můstek přes potok. Tady jsem si dala krátkou pauzu. Na podložce jsem se posadila na louku a zalitá slunečními paprsky pozorovala klid kolem sebe. V hlavě mi pořád vířila myšlenka na to, co budu dělat, když mě pan Tomáš nakonec odmítne. Když mi došlo, že si těmi myšlenkami úplně kazím náladu, učinila jsem důležité rozhodnutí: Nebudu si dělat starosti s tím, co se ještě nestalo a co se ani stát nemusí. Pokud si to pan Tomáš rozmyslí, tak situaci vyřeším, až se o ní dozvím. Je přece zbytečné kazit si tak krásný den neopodstatněnými pochybami! Myšlenky se mi sice k tomuto tématu vracely i poté, ale pokaždé jsem je rychle zahnala a už se v tom dál nepitvala.