Sophie Barnes

THE SCANDAL IN KISSING AN HEIR

Copyright © Sophie Barnes, 2014

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-380-2

Mému bratrovi a sestře, s láskou.

1. kapitola

Kingsborough Hall, Moxley, Anglie, 1817

Daniel Neville, dědic titulu markýz z Wolvingtonu, se přesunul do rohu tanečního sálu v sídle Kingsboroughových – vhodné místo pro muže označeného za vyvrhele společnosti.

Šperky přítomných dam se třpytily ve světle tří velkých lustrů. Vše bylo opravdu honosné a nikdo to neuměl lépe než Kingsboroughovi. Na trávníku byl dokonce střevíček z ledu a kočár ve tvaru dýně – nádech pohádkové krásy naznačující téma, jež ovdovělá vévodkyně vybrala pro maškarní ples.

Daniel nikdy v životě neviděl tolik pírek. Byla všude – na šatech, na okrajích masek a ve vlasech žen.

A plesové šaty vypadaly rovněž úchvatně. Nejednalo se o nudné modely, které byly obvykle k vidění v Almack’s. Přesto člověk dokázal rozpoznat debutantky podle drobných doplňků, například křišťálových korálků, jež se blyštěly.

Ačkoli to byla příjemná podívaná, Daniel cítil pouze lhostejnost. Přijel teprve před hodinou, ale připadalo mu to, jako by už uplynuly čtyři. Nikdy v životě se takhle nenudil. Možná měl nakonec zůstat v Londýně. Tam měl aspoň přátele a nikdo mu neustále nedával najevo, že není vítán mezi smetánkou. Sotva se svojí tetou a strýcem vešel do tanečního sálu, přistoupila k nim lady Deerfordová. Daniel se rychle vzdálil, aby se vyhnul hraběnce, která ráda vedla dlouhé monology, pokud ji lidé byli ochotni poslouchat. Napil se šampaňského a rozhodl se, že při první příležitosti požádá jednoho z lokajů o brandy. Bude potřebovat něco silnějšího, aby přežil zbytek večera. Sledoval skupinku tří procházejících se dam. Jedna z nich byla hraběnka Fromptonová. Jestli se nemýlil, její dvě mladé společnice jsou její vnučky – typické debutantky oblečené v tak světlých šatech, že bylo obtížné rozeznat, kde končí látka a kde začíná kůže. Oběma by prospělo, kdyby se vdaly, i kdyby jenom proto, že by mohly svému šatníku dodat barvy.

Když se přiblížily, lady Fromptonová se letmo podívala na Daniela. Jejich oči se krátce střetly, Její Jasnost rychle přitáhla vnučky k sobě a obešly ho tak širokým obloukem, že by to byla urážka, kdyby to bylo nepředvídané. Dnes večer nebyly první, kdo se mu vyhnul. Před chvilkou tři nejmladší sestry Rocklyovy začaly couvat, jakmile si uvědomily, kterým směrem míří. Daniela to nepřekvapilo, jeho pověst byla tak špatná, že by dámu pravděpodobně zničil pouhým pohledem. Nechápal, proč se vůbec obtěžoval ples navštívit, když šance, že se bude bavit, byla stejně velká jako šance, že bude putovat africkou džunglí.

Vlastně chápal.

Potřebuje si najít nevěstu. To mu minulý týden oznámil strýc poté, co zjistil, že Daniel uspořádal velice bujarý večírek ve svém staromládeneckém bytě. Na události nepřímo sponzorované strýcem, neboť každý měsíc Danielovi vyplácel kapesné, se hrála karetní hra vingt-et-un, dokud většina kurtizán a džentlmenů neodhodila své oblečení. Situaci ještě zhoršila skutečnost, že Daniel byl tak opilý, že své milence nabídl diamantové náušnice, které kdysi jeho otec věnoval jeho matce. Nyní drahocenná rodinná památka zdobila Solanginy lalůčky. „Jsi prokletím této rodiny!“ řekl Danielův strýc, markýz z Wolvingtonu, sotva Daniel vstoupil do jeho pracovny následující den. A pokračoval: „Je načase, abys dospěl a naučil se něco o zodpovědnosti, nebo po mojí smrti to s tvým dědictvím půjde z kopce. Nejraději bych tě vydědil a umožnil Ralphovi převzít otěže, avšak…“

„Mému synovci?“ přerušil ho Daniel. Nemohl uvěřit, že by strýc radši přenechal své jmění dítěti.

„Pochybuji, že by si vedl hůře než ty.“ Daniel sebou trhl, ale snažil se ze všech sil, aby skryl své pocity. A strýc mluvil dál: „Tvoje sestra je rozvážná a její muž také. Jsem si jistý, že budou v Ralphově zastoupení jednat uvážlivě. Tvoje teta a já jsme se shodli na několika pravidlech a doufáme, že pomůžou, aby ses začal chovat rozumně. Okamžitě skoncuješ s hazardními hrami, nebo tě přestaneme finančně podporovat, což by znamenalo, že bys musel pracovat, pokud bys nechtěl hladovět. Přestaneš se stýkat s nemravnými ženami, nebudeš se účastnit náhodných závodů kočárů nebo jakýchkoli jiných zábav, které by pravděpodobně pošpinily tvoje jméno. A nakonec: do měsíce se zasnoubíš a do konce sezony se oženíš.“

Daniel na něho zděšeně hleděl. Strýc džentlmen vypadal samolibě a spokojeně. Daniel se otočil k tetě, jejíž přítomnost jeho ponížení zdesetinásobila. Ačkoli nebyla jeho pokrevní příbuznou, vždy se k němu chovala jako k synovi, jímž nebyla požehnána, a často se ho zastávala před strýcem, který byl přísnější. „To nemůže myslet vážně,“ řekl a doufal, že teta projeví trochu soucitu.

Vzhlédla k němu a u koutků očí se objevily vrásky, když se smutně usmála. „Obávám se, že ano, drahoušku, a musím říct, že se vším souhlasím. Nemůžeš pokračovat po téhle cestě, Danieli – jinak to bude mít neblahý následek. Prosím snaž se pochopit, že jednáme tak, aby to bylo v nejlepším zájmu tvém a také naší rodiny.“ V jejím pohledu se zračilo zklamání.

Ovšemže to pochopil, přesto se na oba stále zlobil.

Nevěsta – pche! Opět se napil. Jako by si ji mohl najít tady, když žádní rodiče ani poručníci nedovolí svým dcerám a svěřenkyním ocitnout se u něho blíže než na deset stop.

Daniel byl tady, protože ho pozvali Kingsboroughovi. Kdysi se pohybovali ve stejném společenském okruhu a Daniel si vždy vévodovu společnost nesmírně užíval. Teď však byla situace jiná. Vévoda se změnil a přestal se chovat jako prostopášník. Síla Kingsboroughova charakteru byla obdivuhodná a Daniel chtěl svému příteli projevit úctu za vše, čím si prošel – včetně těžkostí, s nimiž se musel potýkat, když se vypořádával se smrtí svého otce. Ale jelikož zde bylo mnoho hostů, Kingsborough hovořil s Danielem pouze chvilku, neboť mnoho ostatních toužilo po jeho pozornosti.

Daniel krátce zvažoval, že požádá o tanec jednu z vdov. Bylo by to však plýtvání časem, protože žádná z nich se nechtěla znovu vdát. Získaly nezávislost a hodlaly si ji zachovat. Mohl jenom doufat, že si později užije pohodlí jejich postelí, což by neurychlilo jeho cestu k oltáři ani by to nezlepšilo názor tety a strýce na něj, kdyby se to náhodou dozvěděli. Pravděpodobně by usoudili, že zašel příliš daleko, a vydědili by ho dříve, než by měsíc skončil.

Na protější straně tanečního parketu konečně spatřil člověka, který by ocenil jeho společnost. S Casperem Goodardem se často oddávali hazardu a Daniel se rozhodl, že ho půjde pozdravit. Povídání a vtipkování u karetní partie bude příjemným zpestřením.

Napřímil se a vykročil k Goodardovi, když vtom koutkem oka zahlédl cosi červeného. Letmo se podíval tím směrem, prudce se nadechl… a ztuhl.

Kdo to proboha je?

Vedle dveří na terasu, částečně skryta za sloupem a velkou dekorací z narcisů stála žena, naprosto jiná, než jaké kdy předtím viděl. Černé vlasy měla vyčesané do složitého vysokého drdolu. A její pleť… nebyla mléčně bílá, kvůli níž většina Angličanek vypadala na jeho vkus příliš bledě. Byla bronzová – jako by se vyhřívala na odpoledním slunci. Danielovi okamžik trvalo, než se vzpamatoval a uvědomil si, že na ni zírá s otevřenými ústy. Rychle je zavřel, vynadal si, že je takový hlupák – vždyť to jsou jenom vlasy.

Přesto se ho náhle zmocnila jen obtížně zvladatelná touha vytáhnout z nich sponky a projet je prsty. Horní část jejího obličeje bohužel zakrývala maska, ale kdyby dokázal přijít dostatečně blízko, viděl by aspoň barvu očí.

Vybavil si všechny dámy, jimž byl kdy představen, a usoudil, že tuhle ženu nikdy předtím nepotkal.

Popošel blíž. Měla vysoké lícní kosti a jemnou čelist. Potlačil nutkání odhrnout kadeř splývající na její nahé rameno a vtisknout na něj polibek. Krátce zaváhal. Při svádění postupoval metodicky. Kdyby políbil tuhle dámu na rameno, měl by k tomu důvod, ale raději to neudělá, protože by se nedokázal přestat ovládat.

Ať už byla kdokoli, vzhledem k šarlatovým šatům nemohla být nevinná. Přemýšlel, jestli je něčí milenka, a pokud ne, tak třeba vdova, kterou ještě nezná – a která by se možná chtěla znovu vdát. Ačkoli to bylo nepravděpodobné, mohl chovat naději.

Jelikož promluvit si s ní představovalo jediný způsob, jak to zjistit, rozhodl se ignorovat etiketu a oslovit ji, aniž by byli formálně představeni. Svoji pověst už patrně více nepoškodí, a snad nepošpiní ani její. Dáma oblečená v tak odvážném modelu by jen stěží mohla být svatá.

Jedna věc však byla jistá – potřebuje nevěstu, a to co nejdříve. Jestli její pověst rozhovorem s ním trochu utrpí, budiž. Třeba se s ní ožení a pošle všechny klevetnice do háje. Při té představě se mu zvedl koutek úst. Sepjal ruce za zády, přistoupil k ní ze strany a zašeptal: „Zatančíte si se mnou?“

Rebeka sebou trhla, když ji ze zasnění vyrušil hluboký mužský hlas. Pootočila hlavu a zadržela dech, jak jí tělem projela vlna horka. Muž stojící vedle ní byl nádherný – dokonce impozantní v černé saténové masce, jež ladila s jeho černým oděvem.

Měl čtvercovou čelist, perfektně rovný nos a hnědé oči, které na ni hleděly štěrbinami v masce, ji rozechvěly – nikdy předtím Rebeka neviděla takovou intenzitu a odhodlání. Nepochybně od ní něco chtěl. Ačkoli znervózněla, zároveň ji to naplnilo vzrušením a probudila se dobrodružná stránka její povahy. „Dobrý večer,“ řekla tiše a usmála se, když ji pozdravil.

Krátce si ji prohlédl. Potom se také usmál a ve tvářích se mu objevily dolíčky. „Jelikož nás formálně nepředstavili, doufám, že mi odpustíte moji troufalost. Viděl jsem vás tady stát a zjistil jsem, že vás bohužel ještě neznám. Nezbývalo mi tedy nic jiného, než se s vámi seznámit. Jsem pan Neville, a vy jste…?“

Rebeka s vypětím všech sil zachovala vážný výraz. Jak ráda by mu řekla, kdo je. Jistě by ho to šokovalo, ale riziko odhalit svou totožnost bylo příliš velké, aby odpověděla po pravdě. „Toto je maškarní ples, pane Neville, že?“ pravila a usoudila, že se v jeho společnosti chvíli zdrží. Bylo mnohem příjemnější být v přítomnosti mladého pohledného džentlmena než snášet pozornost kašlajících, skřehotajících a belhajících se mužů, což platilo o nápadnících, které jí vnucovala její teta a strýc.

„Ano.“

„Část zábavy tedy souvisí s tajemstvím, že ne vždy znáte osobu, s níž mluvíte. Souhlasíte?“

Oči pana Nevilla se rozzářily a jeho úsměv se změnil v rošťácký. „Řekněte mi aspoň, jste vdaná?“

„Samozřejmě že ne,“ odvětila. Snažila se, aby její hlas vyzněl co nejdotčeněji, což ho rozesmálo. „Kdybych byla, ignorovala bych vás a odešla bych.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„V tom případě bych se měl zeptat, jestli máte bratry, z nichž bych měl mít strach.“

Usmála se a pobaveně zavrtěla hlavou. „Jste nenapravitelný.“

„Ujišťuji vás, že jsem o sobě slyšel mnohem horší věci.“

„O tom ani na okamžik nepochybuji.“ Byla to pravda, i když neměla v úmyslu vyslovit nahlas přívlastky, které jí vířily v mysli, jako úchvatný a nádherný. Tváře jí zčervenaly a modlila se, aby si toho nevšiml.

„Nechtěla byste jít na vzduch? Jste trochu zrudlá.“

Ach bože.

Ohlédla se přes rameno a zvažovala návrh. Nevadilo by jí zchladit se venku, a také by o něco déle odložila úkol, jejž si stanovila. Jak by proboha v tomhle stavu mohla zapůsobit dobrým dojmem na některého z přítomných mladých džentlmenů? Věděla, že to bude muset vymyslet, než večer skončí a přijde o jedinečnou příležitost.

Zadívala se panu Nevillovi do očí. Náznak potíží v nich jenom posílil instinkt, který jí radil, aby ho zavrhla jako možného kandidáta. Instinkt se ovšem může mýlit. Zatím byl jediným člověkem, s nímž tady hovořila, jediný muž, co ji požádal o tanec. Navzdory opatrnosti musela připustit, že když se na ni pan Neville podívá, ztrácí o ostatní muže zájem. Možná by ho měla vzít v úvahu.

„To je od vás velice laskavé, nesmím však zapomínat na svoji pověst. Vypadáte přesně jako typ muže, který by mě s radostí políbil v odlehlém koutě, aniž by pomyslel na následky,“ pravila.

Pan Neville málem nevěřícně otevřel ústa. Věděla, že její slova jsou drzá a nepatřičná a že by se měla za ně stydět. Což se nestalo. Reakce pana Nevilla ji uspokojila natolik, že toho nelitovala. Upřeně na něho hleděla a snažila se zachovat si vážnou tvář.

„Já… ehm… ujišťuji vás, že nic takového bych neudělal,“ ohradil se rozčileně a letmo se podíval stranou, jako by se chtěl ubezpečit, že nikdo jiný nezaslechl, co právě řekla.

Rebeka si přitiskla dlaň na ústa v marném pokusu potlačit smích. „Omlouvám se, ale jenom jsem se trochu pobavila na váš účet. Doufám, že mi odpustíte. Můj smysl pro humor mnozí považují za zvláštní.“

Naklonil se blíž – tak blízko, že její smysly zahalila pronikavá vůně santalového dřeva, a když se přistihla, že se k němu naklání, rychle se napřímila.

„Ovšemže… Nuit.“ V očích mu zablýsklo. „Musím vás nějak oslovovat a barva vašich vlasů mi připomíná noční oblohu. Doufám, že vám to nevadí.“

„Vůbec ne,“ prohodila nenuceně, ačkoli srdce se jí rozbušilo.

Kdo je ten muž? Opravdu by mohla mít takové štěstí a potkat muže svých snů? Muže, který by možná souhlasil, že se s ní ožení, jakmile by se mu svěřila se svojí situací? Vzdala se naděje, bylo to příliš bláhové a nereálné. A pan Neville působil jako prostopášník a darebák, ne jako nevyléčitelný romantik, kterého potřebovala. Byl patrně takovým mužem, jemuž by se měla vyhýbat, přesto… pokusila se prokouknout jeho milý úsměv a vábný pohled. Mohl být pan Neville upřímný? Kdyby byl prostopášník, její slova, že by se ji možná snažil přivést do kompromitující situace, by ho tolik nevyděsila. Nebyla si jistá a rozhodla se, že mu bude věřit.

Koutky úst se jí zvedly. „Co kdybychom si dali sklenku šampaňského?“ navrhla. „A potom bych si s vámi ráda zatančila.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil pan Neville. Rozhlédl se, patrně aby zjistil, kde se nachází nejbližší lokaj. Žádného však nespatřil. „Prosím počkejte zde, hned se vrátím.“

Rebeka sledovala, jak se sebejistým krokem vzdaluje. Všimla si káravých pohledů lidí, jež míjel, a zvažovala, jestli její instinkt, pokud jde o něho, je správný. Mrhá časem, když ho věnuje prostopášníkovi? Doufala, že ne, protože rozhovor s ním ji pobavil. Byl příjemný, okořeněný humorem.

Když zmizel z dohledu, soustředila pozornost na ostatní hosty. Jeden z džentlmenů odhodlaně mířil k hloučku mladých dam. Přemítala, která z žen ho zaujala. Těsně předtím, než k nim došel, ho předběhl jiný muž a nabídl rámě jedné z nich – krásné tmavovlásce ve světle růžových šatech. Zavěsila se do něho a kráčeli pryč, aniž dbali na prvního džentlmena. Rebeka usoudila, že ho možná neviděli, ale vtom se druhý muž ohlédl a vítězoslavně se na toho prvního usmál.

Taková nestoudnost!

Chystala se podívat jiným směrem, když se ozval mužský hlas: „Myslím, že se ještě neznáme.“

Pootočila hlavu, vzhlédla a spatřila pohlednou tvář, ale na rozdíl od pana Nevilla tento muž působil téměř hrozivě – jako by byl zvyklý, že vždy dosáhne svého. „Nejsem si jistá,“ pravila Rebeka a ze všech sil se snažila potlačit nervozitu. Ať už to byl kdokoli, byl obrovský – snadno by si ji dokázal hodit přes rameno a odnést ji, aniž by ho někdo dokázal zastavit. „Kdybyste mi řekl své jméno…“

Samolibě se usmál. „Lord Starkly k vašim službám. A vy, madam…?“

Věnovala mu napjatý úsměv. Nebude předstírat nesmělost jako při rozhovoru s panem Nevillem. To by vedlo k potížím. Pravé jméno mu ovšem nemůže prozradit. „Lady Nuit.“

Lord Starkly se zamračil. „Nedomnívám se, že….“

„Tohle je maškarní ples, pane.“ Slyšela v jeho hlase netrpělivost. „Z osobních důvodů bych si své skutečné jméno radši nechala pro sebe.“

„Samozřejmě,“ řekl lord Starkly a jeho rysy se nepatrně uvolnily. Do očí se mu vrátil třpyt predátora. „Chápu, proč dáma jako vy chce zůstat inkognito, ale…“

„Žena jako já?“ přerušila ho Rebeka rozhořčeně. Vzhledem k šatům, které měla na sobě, by ji to nemělo překvapit, avšak nedokázala se ovládnout.

„Pojďte, lady Nuit. Kvůli mně nemusíte ve své šarádě pokračovat. Z jakého jiného důvodu by žena konverzovala s panem Nevillem, pokud by už nebyla padlý anděl? Nemluvě o tom, že vaše šaty svědčí o vašich… ehm… zkušenostech v určitých oblastech.“ Naklonil se blíž a šeptem dodal: „Předpokládám, že jste jeho milenka nebo třeba doufáte, že se jí stanete, a proto jsem se rozhodl učinit vám tento návrh.“

Rebeka na něho upřeně hleděla. Kdo byl, že si dovolí takhle urážet ženu? Nejraději by ho udeřila, už zaťala ruce v pěst. A co to řekl o panu Nevillovi? Jenom proto, že se s ním bavila, usoudil, že je běhna? Pocítila zklamání. Mělo ji to napadnout. Panu Nevillovi šlo pouze o jeho vlastní zájmy a manželství k nim nepatřilo. Rebeka potřebovala bezpečí trvalého manželského svazku, s mužem, jehož si sama vybere, jestli má uniknout budoucnosti, kterou pro ni naplánovali teta se strýcem. Už měla dost lorda Starklyho a doufala, že stihne odejít dříve, než se vrátí pan Neville.

„Prosím omluvte mě.“ Otočila se a vrazila do pana Nevilla. Šampaňské vyšplíchlo na oba dva.

2. kapitola

Daniel nesnášel jen málo lidí, ale Nigel Coulter, čtvrtý hrabě ze Starkly, k nim rozhodně patřil. Když viděl, jak s ním hovoří kráska s havraními vlasy, již pojmenoval Nuit, probudilo se v něm cosi nebezpečného – něco majetnického, třebaže neměl právo ani důvod to pociťovat. Zezadu přistoupil k lady Nuit v okamžiku, kdy se obrátila, a šampaňské, které přinesl, vychrstlo ze sklenek.

„Omlouvám se,“ vyhrkla.

„Nemusíte, mylady,“ řekl a snažil se nesledovat tekutinu stékající po její hrudi. Nabídl jí kapesník a podíval se na muže. „Lorde Starkly,“ řekl a hleděl do tváře hraběte, který si s domýšlivým úsměvem nestoudně prohlížel postavu lady Nuit. Stačila malá představivost, aby věděl, co se mu honí hlavou. Nejraději by mu jednu vrazil.

Tím by však přitáhl nežádoucí pozornost. Lady Nuit by nebylo ku prospěchu, kdyby ji všichni přítomní viděli ve společnosti dvou z předních anglických prostopášníků. To, že on je mnohem lepší muž než hrabě, představovalo jen malou útěchu, neboť Daniel si byl vědom toho, že smetánka mezi nimi nedělá žádný rozdíl, pokud jde o pověst. Hrabě byl ovšem diskrétnější, zatímco Daniel ve své mladické nerozvážnosti se chlubil svými úlovky a eskapádami všem, co byli ochotni poslouchat.

„Neville,“ prohodil Starkly a jeho pohled se střetl s Danielovým. „Je fajn, že se k nám připojíte.“

„Nenapadlo by mě, že tady budete…, čekal bych, že Kingsboroughovi budou mít lepší vkus, co se týče hostů.“

„Totéž by se dalo říct o vás,“ řekl Starkly. „Koneckonců je dobře známo, že ve vybrané společnosti nejste vítán. Předpokládám, že tohle pozvání je jediné, které tento rok obdržíte.“

Daniel cítil, jak se mu tělo napjalo, když se snažil zachovat klid. Ačkoli jeho situace nebyla tajemstvím, pochyboval, že o ní ví lady Nuit. Když se jí představil, v jejích očích se nemihl ani náznak toho, že by o něm slyšela. Teď se obával, že kdyby Starkly ještě něco dodal, nechtěla by s ním mít nic společného – což nebyla ani trochu příjemná představa, neboť doposud byla lady Nuit jeho jedinou kandidátkou na nevěstu. Doufal, že na ni zapůsobil dobrým dojmem.

Probodl Starklyho pohledem. „A co vy? Prý vám minulý týden zrušili členství v Brooks’s, když vás přistihli, že podvádíte v kartách.“ Rysy ve Starklyově tváři ztvrdly.

„Dávejte si pozor, Neville.“ Starkly výhrůžně přimhouřil oči. „Vzhledem k dobrému zdraví vašeho strýce potrvá několik desetiletí, než budete výše postavený než já. Do té doby navrhuji, abyste mě oslovoval, jak se sluší a patří.“

„K čertu s vámi,“ zavrčel Daniel a odvrátil se, aby odvedl lady Nuit pryč. Ale už vedle něho nebyla.

Dáma zmizela.

Zatraceně.

„Kam šla?“ zeptal se a rozhlédl se. Chtěl vědět, kolik toho zaslechla, než se vzdálila.

Starkly se zasmál. „Zdá se, že vám proklouzla mezi prsty.“ Naklonil se blíž a zašeptal: „A jelikož jsem pochopil, že vy a dáma k sobě nepatříte, zdvojnásobím své úsilí, abych ji dostal do postele. Chcete se vsadit, že se mi to podaří?“

Daniel potlačil ostrou poznámku. Poté co Starkly odkráčel, vypil zbytek šampaňského z obou sklenek a odložil je na tác, který držel poblíž stojící lokaj. Potom se vydal pátrat po své kořisti a ignoroval nesouhlasné pohledy vrhané směrem k němu. Podle toho, jak se k němu ostatní chovali, by si člověk myslel, že Daniel někoho zavraždil. Nenáviděl pokrytectví smetánky – jako by většina přítomných mužů neměla aférky, zatímco jejich ženy předstíraly, že o nich nevědí. Nebyl ženatý a nikdy nesvedl vdanou ženu. Ani nikdy žádnou nepřipravil o nevinnost. Při tom pomyšlení se usmál. Ne, na ženách, s nimiž spal, nebylo vůbec nic nevinného. Jenom se tím… netajil. Nepomohlo ani to, že má také slabost pro skandální sázky. Místo aby byl na sebe pyšný, že se nevsadil se Starklym, pocítil podrážděnost. Kde sakra lady Nuit je?

Rebeka pohledem spočinula na mladém džentlmenovi, který věnoval pozornost třem ostýchavkám. Řekl něco, čemu se zasmály, pak se uklonil, něco dodal a čekal. Po krátkém zaváhání tři dámy zavrtěly hlavami a ustoupily o krok dozadu. Odmítly ho? Zdálo se to neuvěřitelné. Přesto se džentlmen opět uklonil, každé políbil ruku a vzdálil se. Byl to takový muž, kterého hledá Rebeka – pozorný a nesobecký.

„Věděla jsem, že vám šaty budou slušet.“

Rebeka se podívala stranou a nepřekvapilo ji, že vedle ní stojí lady Trapleighová. Měla na sobě šaty z purpurové krajky s odhalenými rameny. Vdovu by běžně nepovažovali za vhodnou přítelkyni pro nevinnou dívku, ale kromě Rebečiny komorné Laury byla lady Trapleighová jedinou Rebečinou důvěrnicí během dvouletého pobytu na zámku Roselyn – jediná osoba, jež Rebeku navštěvovala přesto, že ji ošetřující lékař označil za šílenou.

Ona dala Rebece šaty pro dnešní večer. Když jí je služebná Laura poprvé ukázala, Rebeka se tomu zasmála. Měla vědět, že když požádá o pomoc lady Trapleighovou, dopadne to takhle. Dáma byla nechvalně proslulá nemravností – nebylo tajemstvím, že si vydržuje mnoho milenců, neboť o nich mluvila otevřeně a podobně, jak ostatní ženy hovořily o svých kloboucích.

Lady Trapleighová se Rebece svěřila, že její manželství nebylo šťastné. Její muž byl o padesát let starší než ona, a když se dozvěděla o Rebečině situaci, ihned s ní soucítila a staly se z nich přítelkyně. Kromě komorné byla jedinou osobou, které Rebeka prozradila, že se chce vyhnout sňatku s mužem, jenž by mohl být jejím dědečkem. Věděla, že jí lady Trapleighová poskytne potřebnou podporu.

Rebeka nebyla zklamaná, neboť vdova jí dala najevo nejen svůj obdiv, ale také slíbila, že jí pomůže, jakkoli bude moci.

„Nedokážu slovy vyjádřit, jak jsem vám vděčná, že jste mi šaty půjčila,“ řekla Rebeka. „Děkuji.“

Lady Trapleighová se pořád tvářila vážně. „Jsem šťastná, že vám můžu pomoct uniknout osudu, který potkal mě. Nemusíte mi děkovat, lady Rebeko.“ Ovívala se vějířem z černých pštrosích per a kývla k místu, kde stáli pan Neville a lord Starkly. „Nemohla jsem si nevšimnout, že vám společnost dělali dva z nejznámějších anglických prostopášníků. Chystala jsem se vás jít zachránit, ale nebyla jsem si jistá, jestli byste to chtěla. Vypadalo to, že vás velice zaujal pan Neville.“

Panebože!

Rebeka pokrčila rameny a předstírala lhostejnost. „Netuším, o čem mluvíte.“

Lady Trapleighová se zasmála. „Nehrajte si na neviňátko, drahoušku.“ Krátce se odmlčela. „Nevyčítám vám to – lze mu jen těžko odolat. Avšak pokud jde o potencionálního manžela, měla bych vás varovat.“ Ztišila hlas a pokračovala: „Pan Neville je proslulý zálibou ve výstřednostech a ve svém staromládeneckém bytě uspořádal několik skandálních večírků – a součástí posledního prý byla nahota.“

Rebeka zalapala po dechu. Jen výjimečně ji něco šokovalo, ale obraz večírku, kde nejsou hosté oblečení, ji vyděsil. Při představě, že pan Neville je en deshabille, se zapýřila. Usilovně se snažila výjev zahnat.

„Jsou v rodině po generace a měla je dostat jeho budoucí žena.“

Rebeka zamrkala. „Promiňte, na okamžik jsem se zamyslela,“ řekla. „O čem hovoříte?“

„O diamantových náušnicích, které pan Neville věnoval své milence. Buď je hlupák, nebo je do ní beznadějně zamilovaný – v tom případě se jí nikdy nevzdá, ani poté, co se ožení.“

Rebeka si povzdechla. Její přítelkyně měla pravdu. „Děkuji, že jste mi to řekla. Je jasné, že si nemůžu dovolit marnit s ním čas.“

Lady Trapleighová zavrtěla hlavou. „Ne, zvažovat, co pro sebe chcete, by pravděpodobně vedlo pouze k smutku.“ Odtrhla zrak od dvou džentlmenů. „Můžu vám poskytnout radu?“

Rebeka přikývla. „Určitě.“

„Vidíte plavovlasého džentlmena, který hovoří s ostýchavkami? Je vikomt, jmenuje se Brekenbridge a prý hledá nevěstu. Horlivě, musím dodat. Je slušný, nenavštěvuje hráčská doupata ani si neužívá s kurtizánami. Nepochybuji, že by vám byl věrný. Pokud ovšem nedáváte přednost tmavovlasým mužům, v tom případě byste mohla vzít v úvahu lorda Carvingdala, který tančí s dámou v zelených šatech.“

Rebeka se podívala směrem, kam hleděla lady Trapleighová. „Je k mání?“ zeptala se.

„Ano, a také hledá ženu. Ale myslím, že má sklon k hazardu.“

Není ideální partie, usoudila Rebeka, nemluvě o tom, že je o trochu vyšší než on. Vždy si představovala, že ke svému muži vzhlíží, ne že na něho shlíží. Jelikož výšku považovala za důležitou, musí se zaměřit na Brekenbridge nebo pana Nevilla, který je vysoký a tmavovlasý. Ale je prostopášník, připomněla si, a nedůvěryhodný. „Vybrala jsem si vikomta,“ pravila tlumeným hlasem, aby ji slyšela jenom lady Trapleighová.

Vdova přikývla. „Dobrá volba,“ odtušila, jako by si Rebeka právě vybrala látku na nové šaty, ne ženicha. „Myslím, že s ním budete šťastná.“

Rebeka počkala, až se dotyčný džentlmen vzdálí od ostýchavek. Když zamířil ke stolu s občerstvením, vydala se k němu. Nebyl tak pohledný jako pan Neville ani tak vysoký a jeho ramena nebyla příliš široká, avšak měl dobré srdce. Zastavila se vedle něho, zapomněla na všechna pravidla slušného chování a pronesla: „Doufám, pane, že mi prominete, že vás takto oslovuji, ale zapůsobila na mě laskavost, kterou jste projevil dámám, jež jste právě požádal o tanec.“

„Zaslouží si moji pozornost stejně jako všichni ostatní hosté,“ řekl a zpoza stříbrné masky se zadíval do jejích očí. V jeho tváři bylo patrné, že ho zmátla. „Myslím, že jsme se ještě nesetkali – vikomt Brekenbridge k vašim službám.“

„Ráda vás poznávám, pane. Můžete mi říkat lady Nuit.“ Naklonila hlavu a stydlivě se usmála. Zřejmě si nevšiml, jak je oblečená, a pokud ano, byl natolik diskrétní, že to nedal najevo. Jeho pohled byl vlídný a přátelský, což ocenila. „Napadlo mě, že byste měl být za své úsilí pochválen. Zdá se, že každou chvíli začne první tanec. Nemůžu vás zdržovat, aby na vás partnerka nečekala.“

„Zmíněné dámy moji žádost odmítly. Domnívám se, že jsou příliš nesmělé.“

Rebeka zavrtěla hlavou. „To je škoda.“

„Možná byste mi vy prokázala čest a zatančila si se mnou?“ V jeho očích se zračila naděje, zatímco nervózně svíral ruce v pěst. „Jestli jste volná.“

„Jistě,“ pravila Rebeka. Brekenbridgovo nadšení ji potěšilo. Lady Trapleighová se ve svém odhadu nemýlila, neboť jeho zanícení bylo příliš zjevné. Nabídku ke sňatku by pravděpodobně učinil brzo, kdyby projevila zájem, ačkoli jí nepřipadal vášnivý jako pan Neville. Když pana Nevilla viděla před chvílí, vypadal, že je připravený utrhnout Starklymu hlavu. Lord Brekenbridge působil jako velice slušný muž – muž, který nevidí důvod k otálení, pokud jde o hledání nevěsty. Bude jí dokonale vyhovovat.

Spokojeně se usmála, Brekenbridge jí nabídl rámě a vedl ji k tanečnímu parketu.

„Pohybujete se velice ladně, mylady,“ poznamenal krátce poté, co se připojili k ostatním dvojicím.

„Totéž lze říct o vás, pane.“ Podívala se na něho zpod řas a její úsměv se rozšířil. Sevřel ji pevněji, což posílilo její naději, že bude ten pravý.

„Jste příliš laskavá,“ odtušil a vzápětí je rychlý tanec opět rozdělil. Když stáli naproti sobě a ostatní páry tančily mezi nimi, Rebečin pohled se střetl s Brekenbridgovým. Spatřila v něm odhodlání, které odráželo její vlastní. Možná útěk ze zámku Roselyn nebude tak obtížný, jak předpokládala.

„Doufám, že mě nebudete považovat za příliš troufalého,“ řekl Brekenbridge, když k ní tanečním krokem přistoupil, „ale musím se zeptat, jestli jste zadaná. Víte, já… jde o to…“

„Ne, pane. Nejsem,“ přerušila ho Rebeka.

Zalila ho úleva, patrná z jeho výrazu. „Možná byste mě později mohla představit svému otci. Dnes večer zde je, že?“ zeptal se. „Velice rád bych se s ním seznámil – a samozřejmě také s vaší matkou.“

Rebeka se nechala vést a uprostřed tanečního parketu provedli otočku. „Bydlím u tety a strýce, pane. Moji rodiče zemřeli před několika roky.“

V Brekenbridgových očích se objevil smutek. „Omlouvám se, lady Nuit…“

„To je v pořádku,“ vyhrkla, aby zmírnila jeho rozrušení. „Jak jsem řekla, nestalo se to nedávno.“

Když se opět rozdělili, uvědomila si, že mu nedokáže lhát tak snadno jako panu Nevillovi a lordu Starklymu – zejména kdyby se jí dvořil. Bude muset vědět, kde žije. Chystala se odhalit svoji pravou totožnost. Nezbývalo než důvěřovat instinktu a ten jí říkal, že Brekenbridge není muž, který by ji opustil, jakmile by vyslechl pravdu.

„Vaše úmysly, pokud jde o mě…,“ promluvila tiše, když se opět ocitli u sebe a provedli otočku. „Přemýšlela jsem, jestli jste se vyptával na moje rodiče, protože byste mě chtěl navštívit.“

„Můžete být klidná, lady Nuit, rád bych vás blíže poznal, jestli si to přejete i vy.“

Přikývla a zhluboka se nadechla. „V tom případě vám musím něco říct. Víte…“ Přiznání však nestihla učinit, neboť tanec skončil. Chystala se navrhnout, aby se prošli po sále a pokračovali v rozhovoru, když vtom se před nimi objevil pan Neville. „Brekenbridge,“ řekl, ale hleděl na Rebeku. „Jako vždy je mi potěšením.“

„Nápodobně,“ odpověděl Brekenbridge zdvořile.

Pan Neville se na něho konečně podíval. „Dáma mi slíbila další tanec, jestli vám to nebude vadit.“

Rebece v hlavě vířily nadávky. Arogantní drzoun! Ona se ze všech sil snaží seznámit se se skutečným džentlmenem a tenhle… zhýralec jí to chce lží překazit! Kéž by Brekenbridge napadla výmluva, aby mohla zůstat s ním a nemusela tančit s panem Nevillem. Brekenbridge byl příliš slušný, aby oponoval muži, který si zamluvil tanec. „Ovšemže ne,“ řekl. Otočil se k Rebece a uklonil se. „Můžeme si promluvit později, mylady. Chtěl bych s vámi probrat plno věcí.“ Zadíval se jí do očí a nabídl naději. Jeho záměr byl jasný.

Rebeka se usmála. „Budu se těšit, pane.“ Vzápětí ji Neville odváděl k dalšímu tanci. Vnímala jeho mužnou sebejistotu, která ji popuzovala. Nedovolí svému tělu, aby reagovalo na jeho tělo, na vábivou vůni – zase santalové dřevo – a žár, jenž pronikl do její ruky. Proboha! Cítila, jak rudne.

Zůstane soustředěná a bude myslet na to, co jí Brekenbridge slíbil pohledem. Mohla by s ním být šťastná. Přesto když začali tančit valčík, obávala se, že by panu Nevillovi mohla podlehnout. Předtím jí připadal pouze okouzlující a atraktivní, avšak s jeho rukou na svém pasu teď zjistila, že je velice obtížné uvažovat jasně.

„Zdá se, že vikomt je z vás celý pryč,“ řekl pan Neville a provedl otáčku. „Nepřekvapilo by mě, kdyby vám brzo učinil nabídku ke sňatku.“

V to může člověk jenom doufat.

„Bylo neslušné, jak jste se mezi nás vmísil,“ podotkla. Říkala si, že když na něho bude přísná, přestane přemýšlet, jaké by bylo líbat se s ním. Odvrátila se, aby sledovala ostatní tanečníky. Nebude se dívat na Nevillovy rty. Ne, to by vedlo ke katastrofě.

„Toužíte tedy po jeho pozornosti?“

„Je milý džentlmen a všimla jsem si, že je také laskavý. Věřím, že se ke mně bude chovat hezky.“ Otočila hlavu zpátky a zadívala se Nevillovi do očí. Jeho pohled byl majetnický s příslibem hříšné, zakázané rozkoše. Takhle by úctyhodný džentlmen neměl na mladou dámu hledět. Rebeka si zděšeně uvědomila, že určité části jejího těla na to reagují. Vynadala si, že se na něho podívala. Byla to chyba.

„Jak dobře ho znáte?“ zeptal se pan Neville.

„Dost dobře,“ odpověděla.

Po krátké odmlce pan Neville dodal: „Právě jste se s ním seznámila, že?“

„Ne, ovšemže ne. Chci říct, zvažovat manželství s mužem, se kterým jsem tančila pouze jednou, by bylo směšné.“

„Opravdu? Povězte mi, jak se jmenuje.“

Rebeka letmo vzhlédla. Koutek jeho úst se zvedl.

„Je to lord Brekenbridge.“

Pan Neville se zasmál. „Hezký pokus, lady Nuit, ale měl jsem na mysli křestní jméno. Jestli ho znáte dost dlouho, abyste přemýšlela o sňatku s ním, určitě jste si ho zjistila.“

Sakra! Jelikož se nechtěla tak snadno vzdát, vyhrkla první jméno, které ji napadlo. „Daniel.“

Pan Neville svraštil čelo. Potom se usmál, sklonil se k ní a zašeptal: „Jmenuje se Thomas Brinkly.“

Rebeka se zachvěla. „Dobře, ještě se musíme blíže poznat, ale to neznamená, že se k sobě nebudeme hodit. Vše nasvědčuje tomu, že by mohly proběhnout typické společenské námluvy a po nich by následovala typická společenská svatba.“

Pan Neville zvedl obočí. „Nepřipadáte mi jako typická nepřístupná dáma. Spíše pravý opak.“

Hudba dohrála a Rebeka mu nestihla říct, aby si nechal své úsudky pro sebe. Vždy se domnívala, že se provdá z lásky, avšak teď potřebuje získat svobodu, což jí umožní sňatek.

„Pojďme se projít,“ řekl pan Neville, když se uklonil a ona udělala pukrle.

„Ráda bych vám připomněla, že je dokonalý džentlmen.“

„To zní zábavně,“ zamumlal pan Neville.

„Proč ne?“

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola