Ukázka elektronické knihy

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Gaucher, Guy, 1930-2014
[Histoire d’une vie. Česky]
Svatá Terezie z Lisieux : příběh jednoho života (1873–1897) / Guy Gaucher ; z francouzského originálu Histoire d’une vie … přeložily Jana Švancarová a Anděla Janoušková. – 3. vydání. – V Praze : Karmelitánské nakladatelství, 2024. – 326 stran, 8 nečíslovaných stran obrazových příloh. – (Portréty)
Vydalo Karmelitánské nakladatelství ve společnosti KatMedia, s. r. o. – Obsahuje bibliografii a bibliografické odkazy

ISBN 978-80-7566-507-2 (brožováno)

* 27-36-055.2 * 27-789.34-055.2 * 27-4 * 27-788-1/-9 * 27-584 * 27-58 * 27-36-5 * 929 * (44) * (092) * (093) * (0:82-84)
– Terezie, z Lisieux, svatá, 1873–1897
– křesťanské světice – Francie – 19. století
– karmelitky – Francie – 19. století
– křesťanský život
– řeholní život
– duchovní život
– karmelitánská spiritualita
– kult svatých – 19.–20. století
– biografie
– dokumenty
– citáty

27 – Křesťanství. Křesťanská církev všeobecně. Eklesiologie [5]
929 – Biografie [8]

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4
směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

© Les Editions du Cerf, 1982

Czech edition © KatMedia, s. r. o., Praha, 2024

ISBN 978-80-7566-507-2

Knihu věnuji památce sestry Geneviève,

dominikánské řeholnice z Clairefontaine,

která vstoupila do života a připojila se

ke své přítelkyni Terezii

10. května 1980

V knize je jen pár vět, které se neopírají o nějaký dokument. Mnoho odkazů v textu by ale čtenáře velmi rušilo. Seznam použité literatury a jejich zkratky najdete na konci svazku. K tomu, abychom se lépe vyznali v lidech z Tereziina bezprostředního okolí, slouží stručný rodokmen její rodiny též na konci knihy.

Vše, co napsala nebo řekla Terezie Martinová, je tištěno kurzivou. Slova, která ona sama (1× či 2×) podtrhla nebo zvýraznila kurzivou, tiskneme tučnou kurzivou. […] znamená pasáž vynechanou v citaci nebo dokumentu.

Úvod

„Mohu se živit jenom pravdou“

Neznáte mě takovou, jaká jsem ve skutečnosti, napsala sestra Terezie od Dítěte Ježíše abbému Bellièrovi, svému duchovnímu bratru, několik měsíců předtím, než zemřela. Tato přátelská výčitka je vůči mnoha našim současníkům nepochybně oprávněná. Poutníci, turisté v Lisieux nebo jenom čtenáři Příběhu jedné duše si myslí, že znají „malou světici“: je tak prostá! Prostota, která vzbuzuje pochybnost.

Ve svých Autobiografických spisech (originál první části Příběhu jedné duše), dvou malých sešitech, které mají dohromady 120 listů školního formátu, nevyprávěla sestra Terezie svůj život. Své převorce, matce Anežce od Ježíše (byla to její sestra Pavlína), jasně upřesnila svůj plán: Chtěla jste po mně, abych bez zábran psala, co mi přijde na mysl. Nebudu tedy psát vlastní životopis v pravém slova smyslu, ale budu zde zapisovat své myšlenky o milostech, které mi Bůh udělil.

V těchto sešitech napsaných z poslušnosti jsou tedy velké mezery. Říká například, že hodně zkrátila příběh svého řeholního života. Když mluví o období svého noviciátu, poznamenává: To, co jsem právě vylíčila v několika slovech, by si žádalo podrobnosti na mnoha stránkách, ale tyto stránky si na zemi nikdo nepřečte. Pro nás to už není tak docela pravda. Mladá karmelitka si tehdy nemohla představit, že některé z těchto podrobností budou jednou uveřejněny v její Korespondenci či ve dvou Kanonizačních procesech. Stejně tak si ona, která žila ve skrytu a chtěla zůstat neznámá, nemohla myslet, že jednou uvidí bez zábran její tvář miliony lidí díky snímkům, které v klauzuře vyfotografovala její sestra Celina.

Kromě těchto dvou sešitů Terezie Martinová totiž zanechala dopisy, básně, zábavné divadelní hry, modlitby a různé poznámky, které oživují a doplňují příběh její duše. Vyjadřuje se v nich stejně plně jako ve svých vzpomínkách.

Psát dnes dějiny jejího života v „pravém slova smyslu“ vyžaduje především seřadit tyto autentické texty do chronologického pořádku, objasnit je navzájem a konfrontovat je s mnohými svědectvími současníků: korespondencí, posledními rozhovory, osobními poznámkami, výpověďmi v procesech, aniž bychom zapomněli na archiv Karmelu, záznamy z té doby1 atd.

Potrvá to nejméně pětaosmdesát let, než všechny tereziánské spisy budou moci být publikovány. Tuto významnou práci zahájil v roce 1956 P. František od Panny Marie, karmelitán. Původní sešity, Autobiografické spisy, byly vydány v podobě fotokopie. Dopisy, Básně, Poslední rozhovory2 a dva Procesy začaly být vydávány od roku 1971.

Toto velké množství dokumentů tedy vyžadovalo nový a stručný životopis pro potřebu široké veřejnosti, která ještě neznala Terezii Martinovou „takovou, jaká byla ve skutečnosti“. Po své smrti byla někdy ještě víc obětí výstřelků sentimentální zbožnosti, která ji poškozovala, a také obětí mluvy konce 19. století poplatné nábožnosti té doby. Je to handicap, který je třeba překonat.

Tento Životopis se zakládá výhradně, s největší pečlivostí, na autentických dokumentech. Nic zde není románově zpracováno. Tyto stránky pouze chtějí být věrny Terezii, která na smrtelném loži řekla: Miluji jenom prostotu. Mám hrůzu z přetvářky.

Protestovala proti tehdejším životopisům svatých: Není třeba říkat nepravděpodobné věci nebo to, co nevíme. Musím vidět jejich skutečný život, ne život domnělý.

Necháme tedy mluvit Terezii.

Doufáme, že čtenář se v tomto příběhu bez příkras do hloubky setká s pravdou o této tajemné dívce, která zemřela na tuberkulózu ve svých čtyřiadvaceti letech.

Toho 30. září 1897 nenacházel nikdo nic zvláštního, co by se dalo říct o této karmelitce, tak podobné jiným ve skrytém životě bezvýznamného venkovského kláštera. Ale už v roce 1899 říkala její teta Guérinová svým neteřím, sestrám zesnulé, že její rodina bude nucena odejít z Lisieux „kvůli Terezii“. Život se stal nesnesitelným! Protože k sestrám Martinovým, chráněným za mřížemi, neměly davy přístup, všichni chtěli navštívit Guérinovy a vyptávali se jich. Bylo nutné nechat hlídat hrob „sestřičky Terezie“: poutníci, kteří přišli z Francie a odjinud, vytrhávali květiny, odnášeli hlínu ze hřbitova, ze všeho dělali relikvie… Od roku 1897 Příběh jedné duše mocně oslovil miliony mužů a žen všech jazyků, pokolení, kmenů a národů.3

Proč? Proč v tak krátké době život tak prostý, tak skrytý rozpoutal ten „uragán slávy“ (Pius XI.) kolem rodiny Martinovy, jejíž jméno je v okolí toho pokojného městečka v kraji Calvados tak běžné?

Kdo je moudrý, aby to sledoval,

kdo pochopí Hospodinovu lásku?

Žalm 107 (106),43

I.
Alençon
(1873–1877)

Alençon
(1873–1877)

„Všechno na zemi se na mě usmívalo“

Malá poslední… (2. ledna 1873)

Na samém začátku roku 1873 oznamuje Zelie Martinová svému bratrovi a švagrové, že na svět šťastně přišlo její deváté dítě: „Včera, ve čtvrtek, o půl dvanácté večer se narodila moje malá dceruška. Je velmi zdatná a má se k světu. Říkají mi, že váží osm liber; řekněme, že je to šest, ale i to už je dost; zdá se být hodná. Jsem velmi spokojená. V první chvíli jsem ale byla překvapená, čekala jsem totiž, že budu mít chlapce! Představovala jsem si to už asi dva měsíce, protože jsem cítila, že toto dítě je mnohem silnější než ostatní mé děti. Téměř vůbec jsem netrpěla, jenom asi půl hodinky; to, co jsem pociťovala předtím, to nepočítám.“

4. ledna odpoledne pokřtil abbé Dumaine Marii-Françoise-Terezii Martinovou v kostele Panny Marie. Kmotrou jí byla její starší sestra, třináctiletá Marie, kmotrem stejně starý Paul-Albert Boul.

Toto dítě právě zaujalo své místo v rodině, jejíž předkové byli na jedné straně venkovští sedláci a na straně druhé příslušníci vojenského stavu. Okolnosti, za jakých tato rodina vznikla, nejsou vůbec obvyklé.

Ludvík Martin

Ludvík (Louis) Martin se narodil v Bordeaux 22. srpna 1823; vychováván byl ve vojenských táborech podle toho, kde náhodou sídlila posádka jeho otce. Za své povolání si zvolil hodinářské řemeslo. Když mu bylo asi dvaadvacet let, pomýšlel na řeholní život, na klášter velkého světce svatého Bernarda, na samotu vysoko v horách a zachraňování pocestných, kteří tam zabloudili. Protože ho odmítli pro neznalost latiny, hned po návratu se pustil do studia tohoto jazyka.

Po tříletém pobytu v Paříži – svobodnému mladíkovi z venkova připadalo hlavní město jako „moderní Babylón“ – se roku 1850 usazuje v Alençonu u svých rodičů, kteří tam mají hodinářský a klenotnický obchod v ulici Pont-Neuf č. 15. Klidný hloubavý Ludvík vede po celých osm let život naplněný prací, zpestřovaný pouze dlouhým vysedáváním při lovu ryb – je to jeho „oblíbená zábava“ –, občasnými loveckými vycházkami a večírky s mladými lidmi z katolického kroužku, který založil jeho přítel Vital Romet. Skoncoval s učením latiny. Ale jeho víra zůstává živá a aktivní. I kdyby měl přijít o pěkný zisk, nikdy neotvírá svůj obchod v neděli. Mše ve všední dny, noční adorace, poutě – tento muž je křesťan, který svou víru projevuje beze studu. Jeho statná postava, jasné oči a přívětivý vzhled nenechávají chladnými některé alençonské dívky. Zdá se, že on je ignoruje. Když získává bizarní stavbu šestiboké věže o dvou patrech uprostřed zahrady – Pavilón na ulici des Lavoirs –, izoluje ho to ještě víc. Často se tam uchyluje, aby mohl meditovat, číst, pracovat na zahradě. Uprostřed květin tam postavil sochu Panny Marie, kterou mu darovala jedna zbožná slečna.

Paní Martinová je znepokojena tím, že je ve čtyřiatřiceti letech stále svobodný. V kursu, kde se učila techniku alençonské krajky, si všimla jedné dívky; byla bystrá, milá, dobrá křesťanka a velmi nadaná pro krajkářské umění, které proslavilo Alençon po celé Evropě. Nebyla by to dokonalá manželka pro jejího Ludvíka?

Zelie Guérinová

Marie-Azélie Guérinová, narozená 23. prosince 1831 v Gandelain (Orne), překročila šestadvacátý rok svého věku. Dcera bývalého bojovníka od Wagramu, který poté, co prošel Portugalsko a Španělsko s Massénou a Soultem, skončil jako četník v Saint-Denis-sur-Sarthon, neměla šťastné dětství. Její otec Isidor si v roce 1820 vzal za ženu Luisu-Jeanne Macéovou, dosti drsnou venkovanku. Zelie jednoho dne napíše svému mladšímu bratrovi: „Moje dětství a mládí bylo ponuré jako pohřební rubáš, neboť jestliže tebe matka rozmazlovala, ke mně, jak víš, byla velmi přísná; třebaže byla tak dobrá, nevěděla, jak se mnou jednat, a já jsem tím v hloubi srdce velmi trpěla.“

Konec ukázky