Jean-Luc Bannalec

Bretaňská sláva

Dvanáctý případ pro komisaře Dupina

EUROMEDIA GROUP

Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHER RUHM

Kommissar Dupins zwölfter Fall

Copyright © 2023 by Verlag Kiepenheuer & Witsch Köln, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2025 by Jiří Pondělíček

ISBN 978-80-284-0203-7

Obsah

První den

Druhý den

Třetí den

Čtvrtý den

Pátý den

Šestý den

À L.

C’hwezhet an avel e-lec’h ma karo

Pa ra glav e c’hleb atav.

Vítr si fouká, kam chce,

déšť všechno zmáčí.

Bretaňské přísloví

První den

„Nejdříve se musíme vypořádat s jedním doslova zločinným předsudkem.“

Dupin napjatě poslouchal.

Mladá žena bojovně vysunula bradu.

„A to s předsudkem, že neexistují žádná bretaňská vína.“

To si mohl Dupin myslet.

„Bretaňská vína samozřejmě existují!“ Vinařka s popelavě blond vlasy po ramena měla přísný pohled. „A patří k nejlepším, nejproslulejším a nejoblíbenějším vínům na světě.“

Což platilo pro vše bretaňské – přesto to byla smělá teze, pokud šlo o víno: Dupin věděl o jedné vinici jižně od Saint-Malo a několika keřích vinné révy u Morbihanského zálivu, obojí bylo velmi hezké, ale světově proslulé?

„Přirozeně hovořím o loirských vínech.“

Přirozeně.

Přesně tam se totiž nacházeli. Na Loiře nedaleko jejího ústí západně od Nantes. V té chvíli ve sklepení s vysokou klenbou, které náladově osvětloval velký starobylý svíčkový lustr – právě že ale v podzemí. Nebyl to zrovna Dupinův šálek čaje, neměl rád jeskyně ani tunely, dokonce ani ne obyčejné sklepy. Nešlo zdaleka o panickou hrůzu, kterou prožíval na moři, ale stejně…

„Většina lidí si vůbec neuvědomuje,“ stěžovala si zapálená vinařka, „že Loira, nejdelší francouzská řeka, je vlastně bretaňská. Nejenže ústí po tisíci dvanácti kilometrech v Bretani, ale celých posledních sto kilometrů protéká bretaňským venkovem.“

A co těch zbývajících devět set dvanáct kilometrů? Není to mnohem víc kilometrů, kdy Loira neprotéká Bretaní?

Dupin ovšem musel uznat, že si nikdy neudělal jasno, jak se to ve skutečnosti má s těmi posledními sty kilometry v Bretani, a byl na tom pravděpodobně podobně jako většina lidí, tedy i Bretonců. Přičemž bylo třeba se zmínit o tom, že département Loire-Atlantique nepatřil v administrativním smyslu k Bretani od chvíle, kdy byl odtržen v důsledku správní reformy v polovině 20. století. A to přesto, že byl po tisíciletí podstatnou součástí Bretaně. Na tom se, alespoň většina obyvatel to tak cítila, nic nezměnilo ani po zmíněném chladném úředním aktu. Nantes – kdysi hrdé bretaňské hlavní město – a jeho okolí včetně městečka Guérande a jeho legendárních salin samozřejmě patřilo i nadále k Bretani.

„Už samo jméno Loira,“ pokračovala vinařka nadšeně, „se odvozuje z bretaňského slova liger, které znamená asi tolik co, ,královská řeka‘. Dnes je Loira jednou z posledních velkých přírodních řek v Evropě. A na čtyřech stech kilometrech z celkové délky tisíc kilometrů se na březích řeky pěstuje víno. Na více než sedmi tisících hektarů, a to zhruba dva tisíce let, už od dob Římanů.“

Someliérka se musela krátce nadechnout.

„Nekonečná rozmanitost loirských krajin se zrcadlí v rozmanitosti vinných odrůd, jež mají všechny jedno společné: jedinečnou svěžest, ovocnou chuť a eleganci. – Vzpomeňte si jen na vína pěstovaná v apelacích Sancerre nebo Pouilly-Fumé na horním toku řeky, jež nás doslova rozmazlují, klasické to produkty prastaré odrůdy Sauvignon Blanc.“

Dupin si rád vzpomněl na klasické Sauvignon Blanc.

„Nebo na vína z Touraine, Saumuru a Anjou ze středního a dolního toku Loiry. Tam vynikají původní odrůdy Chenin Blanc a červená Cabernet Franc – tedy nejen romantické zámky.“

Také na Chenin Blanc a červenou Cabernet Franc si Dupin vzpomínal vysloveně rád.

Vinařka si změřila zkoumavým pohledem devět účastníků ochutnávky vína ve Fontaine au Bretons na jižním okraji Porniku, a to včetně Claire a Dupina.

Claire a komisař byli už tři dny svoji. Stalo se to minulý čtvrtek na matričním úřadu v Concarneau, kde jinde. Po bujaré oslavě v sobotu večer v Amiralu – kde jinde – se vydali včera odpoledne na svatební cestu. A dorazili, jak měli v plánu, právě včas k večeři. Seděli venku na terase, přesněji uprostřed bujně rozrostlé bylinkové zahrady, uprostřed omamné směsi éterických vůní šalvěje, tymiánu, rozmarýnu, estragonu, máty a majoránky. A pochutnávali si na skvostných kreacích, v nichž se opakovaly mnohé z uvedených vůní.

Kolem deváté krvavě rudé slunce dramaticky zapadlo a ještě dlouho nasvětlovalo oblohu. Byl to perfektní večer zde na Côte de Jade neboli Nefritovém pobřeží v nejjižnějším cípu Bretaně, kde vál vlahý větřík, a přestože už byla pomalu noc, bylo stále ještě dvacet stupňů.

Když se ráno probudili – před necelou hodinou, krátce po jedenácté – naproti tomu lilo jako z konve, průtrž mračen, která sílila až do chvíle, kdy sešli dolů do klenutého sklepa.

Vinařka dospěla ve svém výkladu do posledního úseku údolí Loiry: „V nanteském regionu až po ústí nakonec vládne vinná odrůda Melon de Bourgogne, již známe také pod názvem Muscadet. Toto dobře vychlazené víno vám nabídne báječný doprovod k ústřicím, jakož i ke všem mořským plodům. Potvrzují to i nejslavnější gourmeti!“

Dupin byl pevně přesvědčený o tom, že nikoho by ani ve snu nenapadlo mladé ženě odporovat. S Claire si tohle víno dosyta vychutnali včera večer. Nejprve spolu s mořskými plody, posléze bez nich.

„Zde v Pays de Retz, oblasti jižně od ústí Loiry, však lze objevit mnohem víc vinných pokladů než Muscadet – u nás ve Fontaine například Grolleau Gris, jednu z velmi starých, extrémně vzácných odrůd. A také révové keře jsou staré, rostou na naší vinici bezprostředně u moře už třicet let. Le Clos du Rocher. Vápenatá a jílovitá půda. Kdo ještě nebyl na vinici, prohlédněte si ji po ochutnávce. Šedé bobule, varianta bílého vína Grolleau, se dříve používaly jen do směsek. Smutný osud, který postihl nemálo skvělých vinných odrůd.“

Z jejího pohledu čišela živoucí nelibost.

„My naproti tomu umožňujeme, aby hrozny rozvíjely svoje kvality samy od sebe. Pěstujeme stoprocentně čistou Grolleau Gris. Já říkám pořád, že jde o perfektní letní víno pro každý den!“

Dupin byl bezpodmínečně připraven ochutnávat. Vinařka hovořila velmi působivě a přesvědčivě. Dokonce se jí podařilo odvést jeho myšlenky od úzkého klenutého sklepení. Což byl ne nepodstatný vedlejší efekt.

„Také grolleau se fantasticky hodí k ústřicím a jiným mořským plodům, ovšem rovněž k rybě a bílému masu. Důležité pouze je, aby bylo vychlazené na osm až deset stupňů – nesmí být nikdy teplejší!“ V jejím pohledu bylo cosi extatického. „Do nosu proniká vůně medu a zralých plodů, přičemž převládá mučenka – i když náležitě decentně, aby ponechávala dostatečný prostor meruňce a hrušce. A přirozeně také citrusovým plodům, tak příznačným pro klasické grolleau. Ale to už prozrazuji příliš.“

A hlavně způsobovala, že se Dupinovi sbíhaly sliny v puse.

„Krom toho zde šlechtíme báječnou Chenin Blanc, jakož i dvě odrůdy červeného. Všechna naše vína využívají výhod zdejší zvláštní polohy v místě, kde pevnina bezprostředně sousedí s mořem. Jednou z červených odrůd je Cabernet Franc. To jsou také velmi staré hrozny, z nichž vzešla odrůda Merlot. Zcela nepatrná adstringence. To víno můžete pít už docela mladé. A také je musíte správně vychladit.“

Dupin je měl v létě velmi rád: mladá vychlazená červená vína. Měl je rád odjakživa, přestože se z toho už před několika lety stala přímo móda.

„Druhá červená odrůda je původní Abouriou. Božsky ovocná – špetka rybízu, ale ještě víc jahody a maliny. Hodně tmavé víno, což je dáno tím, že hrozny jsou skoro černé. A navíc kulaté a plné šťávy.“

Bylo to čím dál horší. Slin v Dupinově puse přibývalo. Otče, odejmi ode mě tento kalich! Ať se však nestane má vůle, ale tvá, modlil se v duchu zasněně v mírném návalu melancholie.

„Fenomenálně málo kyselinky. – Vskutku fenomenální.“ Tváře vinařky dostaly vínově červenou barvu. „Ach!“

Udělala působivou dramaturgickou odmlku.

„Lze toho o tom tolik co vyprávět, tolik co poznávat. Jeden velký milovník vína kdysi řekl: Kdo si umí víno skutečně užívat, ho už nepije, nýbrž si vychutnává jeho tajemství. Je to přesně tak: vychutnávat si víno je umění. A ke každému umění patří znalosti a dovednosti. – Přitom nejde o nijak složitou detektivní práci, nýbrž je to v zásadě zcela jednoduché. Jako víno samo: hroznová šťáva, jejíž cukr se mění v alkohol. A přece jeho rozmanitost nezná mezí.“

Povzdechla si.

„Na světě existuje víc než deset tisíc druhů révy! K pěstbě je jich oficiálně připuštěno dva tisíce pět set, u nás ve Francii, v centru vinné kultury, kolem dvou set. Přičemž se hlavní podíl produkce, kolem dvou třetin, omezuje na pouhých deset odrůd. Už proto se zasazujeme o pěstování starých vzácných odrůd, v nichž se ukrývají nesmírné chuťové možnosti. Já vám mohu poradit pouze jedno. Pusťte se do zkoumání této nekonečné rozmanitosti! Každý druh révy je jiný, zvláštní, jedinečný. – Jaké to bohatství!“

V té chvíli byla vinařka dokonale patetická.

„Nicméně druhy révy jsou pouze jeden faktor z mnoha, jež rozhodují o víně, o jeho podstatě a chuti. Začíná to povahou půdy a lokality. Stejné odrůdy mohou chutnat v různých polohách naprosto rozdílně. Oproti obvyklé představě nevyžadují nejlepší vína mimořádně úrodné půdy, ty produkují pouze běžné sorty vín. Právě naopak. Nejcennějším odrůdám se nejvíc daří v polohách pro ně nepříznivých, které z nich vymačkají maximum. Pouze to utváří jejich charakter! Hraniční situace, jaké jsou zde u nás na břehu Atlantiku. O všem ale rozhoduje vinař sám! Jeho savoir-faire, jeho nápady, jeho vize – a schopnost je uskutečňovat.“

Vinařka celá zářila.

„Zážitek z vína přirozeně závisí také na zcela konkrétních podmínkách. Vezměte si jen špatnou teplotu: Pouhých několik stupňů navíc zabije i ty nejušlechtilejší odrůdy. – A chuť vína je přirozeně cosi navýsost individuálního, nenechte se zastrašit žádným expertem! Jeden má rád svěží kyselinková bílá vína, druhý spíš jemnější. Přitom kyselinka není nic negativního, závisí na ní skvostná aromata jako citron, ananas, meruňka, broskev, angrešt, kiwi nebo také jablko. Druhý zase upřednostňuje silná červená vína.“

Dupin dával přednost sametovým červeným vínům, silným a alkoholičtějším.

„Pravdou je, že každý si musí najít druh vína, které se hodí k jeho tělu, povaze, k jeho duchu.“

Vinařka si opět povzdechla a šlo jí to od srdce.

„Ale teď se vraťme k nám. Dnes chceme vyškolit vaši chuť. Zbystřit vaše smysly pro aroma. A poskytnout vám základy oslovení – jak říkají odborníci popisu vína.“

Tohle školení Dupin nikdy nechápal.

„Nyní postupně ochutnáme čtyři vína z naší Fontaine.“

Konečně přešli k praktické části.

„A navíc víno Muscadet z Domaine du Lac, jež patří spřátelenému vinaři. Muscadet, které teprve nedávno získalo prestižní zlatou medaili, se pěstuje přímo na březích Lac de Grand-Lieu, ani ne půl hodiny jízdy odsud.“

Nyní se rozzářil Dupin. Pozítří budou s Claire pít tohle víno Muscadet přímo na místě, v Domaine du Lac. Bude to druhé zastavení na jejich cestě.

Vinařka se rozhlédla kolem sebe a účastníci zase hleděli na chladiče na víno naplněné četnými láhvemi, které stály na stole.

„Jak jistě víte, jsme éco-domaine. Na naší dvouhektarové vinici pracujeme přísně bez používání herbicidů a pesticidů. Ostatně i bez nasazení strojů. Vše se dělá ručně.“

Claire Dupinovi už všechno podrobně vysvětlila předem. Majitelka Auberge La Fontaine aux Bretons Cécile Castová byla Claiřina přítelkyně. Claire se s ní seznámila prostřednictvím Anne, lékařky z Nantes, také kardioložky. Cécile zvala Claire a Dupina už loni, aby ji navštívili v jejím vinařství. Vlastnila vinařství, hotel a restaurant vjednom. Chtěli přijet, ale nezvládali to. Nyní se vše perfektně propojilo. Svatební cesta podél Loiry, vinice: líp už to vyjít nemohlo.

„A nyní si otevřeme svoje vinné deníky – ty červené sešitky, které leží před vámi.“

Vinařčin hlas se změnil, zjistil Dupin. Kde zůstal její entuziasmus? Na zahájení ochutnávky si po dlouhém úvodním projevu představoval spíše první doušek než nějaký vinný deník.

Před každým místem u úzkého, zato působivě dlouhého stolu byla rozložena jakási souprava: kapesní vydání knížky o loirských vínech, brožura o Fontaine aux Bretons, kulatá šablona a již zmíněný vinný deník. V barvě bordó s motivem stylizované černé vývrtky. Nad ním byl vyvedený tlustými černými písmeny nápis Vinný deník, měl sto čtyřicet čtyři stránek.

Dupin ho dosti neochotně otevřel.

„Každá stránka je určená pro jedno víno. Začíná základními informacemi: název, datum a místo ochutnávky, obsah alkoholu, odrůda révy. Dále tam vidíte pětistupňovou škálu pro hodnocení těla vína, množství taninů, intenzity chuti, kyselosti a sladkosti.“

Situace byla čím dál vážnější.

„Ochutnávka samotná, jak jistě víte, probíhá ve čtyřech etapách. Za prvé: optický dojem – Také oko pije! Za druhé: buket – nos ještě mnohem víc. Za třetí: chuť. Za čtvrté: dochuť. – Všechny čtyři etapy je třeba popsat. Dole najdete navíc místo pro obsáhlé poznámky.“

Dupin byl nadšený, když mu Claire pověděla o nápadu s ochutnávkami vína. Miloval vína, zvláště pak ta od Loiry. A skutečně nikdy předtím na Loiře nebyl, což bylo neodpustitelné lajdáctví.

Pro každou zastávku na devítidenní cestě si naplánovali nejméně jednu ochutnávku. Dupin si to celé maloval vysloveně v růžových barvách – rozhodně ani v nejmenším nepomyslel na obsáhlé poznámky, hodnocení ve čtyřech etapách, pětistupňové škály a technické údaje. Přitom se ho přede dvěma týdny poprvé zmocnila lehká skepse. To když ho Claire v rámci příprav na cestu překvapila jedním dárkem. Le nez du vin, Vůně vína, tak se jmenovala publikace velkého formátu vážící snad kilo. Byla to obsáhlá příručka nácviku vnímání a posuzování vín. Intenzivního ochutnávání. Claire o ní nepřestávala bájit. Vtip byl v tom, že přílohu ke knize tvořilo padesát čtyři lahviček s typickými „základními vůněmi vína“. Ostatně těch vůní je daleko přes tisíc, poučila ho Claire. Stejně jako Dupin neměla příliš mnoho pochopení pro naparování mnohých znalců vína, ale měla ráda vědecký přístup. Dupinovo zaujetí bylo naproti tomu výlučně praktické povahy.

„Tak se do toho pusťte!“ Vinařka znenadání zněla jako nějaká učitelka. „Nejprve základní informace. – Začínáme s Grolleau Gris.“

Možná bylo skutečně lepší nezačít rovnou pořádným hltem. Vstávali pozdě, nestihli se před degustací ani nasnídat. V žaludku měli pouze kávu. Začalo kolovat několik láhví s perfektně vychlazeným Grolleau Gris. Všichni, i Claire, si začali horlivě dělat poznámky.

„Ptáte-li se, na co jsou ty černé kyblíky u každého místa – tak to jsou profesionální degustační plivátka.“

Několik účastníků přikývlo, jako že vědí, ostatní se na vinařku tázavě podívali.

„Aby nedošlo k nedorozumění,“ školila přítomné přísně mladá žena, která ještě před chvílí působila tak sympaticky, „při ochutnávce se víno nepolyká! Okoštujte a pak je vyplivněte do nádobek.“

Ne že by měl Dupin v úmyslu se v poledne opít ve společnosti neznámých lidí – ale takhle si to také nepředstavoval.

Vtom sešel po strmých točitých schodech dolů nějaký mladík. Stěny klenutého sklepa tvořila studená hlína, z níž tu a tam trčel holý kámen. Strop podpíralo několik ocelových sloupů. Nějak podobně muselo sklepení vypadat už počátkem 19. století, kdy bylo postavené. Vše působilo přirozeně velmi pitoreskně – nicméně pevná stavba vypadala podle Dupina poněkud jinak.

„Haló? Hledám jistého monsieur Dupina.“

„Tady!“

Všichni se podívali na komisaře.

„Máte telefon. Nějaká dáma. Řekla, že je to naléhavé.“

Dupin vyskočil – byť si dobře všiml Claiřina nesouhlasného pohledu. Ale co měl dělat? Vytáhl mobil. Žádný signál, ani jedna čárka.

„Uvedla ta dáma svoje jméno?“

„Ne. Nechtěla.“

Tohle nebyl Nolwennové styl. Zvláštní.

Mladík se otočil a vyšel opět po schodech nahoru.

Dupin zamířil k točitému schodišti. Krátce nato dorazil do recepce.

Mladík mu podal bezdrátový telefon.

„Ano?“

„Monsieur le Commissaire?“

„U aparátu.“

Poznal ten hlas, ale nebyla to Nolwennová, jeho báječná asistentka.

„Tady madame Claudelová.“

Jejich sousedka v Concarneau. Lehce po devadesátce.

„A máte po domě, monsieur.“

„Jak prosím?“

„No, váš dům. Bude zničený.“

„Zničený?“

„Ta horní dřevěná konstrukce.“

Poté co dům před lety koupili, nechali zkosenou střechu přestavět. Dali do ní zabudovat nádherné okno jako velký arkýř. Z přírodního dřeva.

„Co tím myslíte, madame?“

„Pic vert, žluna zelená. Víte, tihle ptáci se proklovou vším. Nemilosrdně,“ dodala madame Claudelová. Znělo to, jako by mluvila o nějakém monstru z hororového filmu.

„Co?“

„Před pár lety se činila u Corinne a Françoise. Loni na podzim si nechali vyměnit celou svou hezkou dřevěnou fasádu za plastovou. Je to velmi ošklivé – ale účinné.“

„A… Co myslíte tím, že se vším proklovou?“

„No, že ta vaše žluna vyklovává do dřeva a do izolace pod ním kulaté díry. Už jsou čtyři.“

„Čtyři díry?“ Zdálo se, že je to vážné.

„Přesně to jsem přece vče…“

„Proč? – Hledá hmyz?“

„Ale kde! – Tam přece žádný není. To žluna ví.“

Odmlka.

„Chce si postavit hnízdo.“

„V našem domě?“

„Přesně tak.“

Jako by tím madame Claudelová chtěla říct: Konečně vám to došlo.

„Proč čtyři? – Čtyři hnízda? Jedno pro každou roční dobu?“

„Nesmysl! Sameček chce udělat dojem na samičku. Čím víc hnízd, tím líp. – A když zjistí, že izolační materiál se na hnízdo nehodí, zkouší to znovu někde jinde. Aby poté zjistil, že i tam je stejný materiál…“

„Takže toho určitě brzo nechá.“

Vzápětí uslyšel v telefonu téměř hysterický smích.

„Že toho nechá? Kdepak! – Co vás nemá! – Corinne a François odjeli jen na prodloužený víkend, a do soboty tam měli devět děr! Zakrátko už osmnáct! Víte, jak je to drahé? Teda kolik nakonec zaplatili? Pětadvacet tisíc eur.“

„Dvacet pět tisíc eur?“

„To vám žádná pojišťovna nezaplatí. A taky to vypadá moc ošklivě. Ale ať je to, jak chce. – V každém případě musíte okamžitě něco podniknout, monsieur le commissaire. Když ten pták zjistí, že mu nikdo nebrání, bude nerušeně ve svém díle pokračovat. A vám po medové cestě skončí radovánky.“

„Svatební cestě, madame Claudelová.“

Už předtím, než odjeli, hovořila madame Claudelová důsledně o medové cestě.

„Inu. – Chtěla jsem vás jen informovat.“

Zněla dotčeně.

„Postarám se o to, madame Claudelová. – A moc vám děkuju.“

„Přeju vám hodně štěstí!“ Madame Claudelová zavěsila.

Komisař se náhle rozzářil. To je řešení, přirozeně.

Rychle zvolil číslo.

„Ach! – Jak komisař ke štěstí přišel! No, jak je, šéfe?“

Jeho první inspektor zněl rozverně.

„Riwale, potřebuju vás.“

Jestli někdo bude vědět, jak tento problém vyřešit, pak jedině Riwal. Už několikrát Dupinovi pomohl při střetnutích s bretaňskou divokou zvěří. A to veskrze ekologickým způsobem. Stejně tak by se měli zachovat také v případě nového agresora.

„Na střechu nám útočí žluna, Riwale. Na horní vestavbu. Už do ní vyklovala čtyři díry.“

Ticho.

„Riwale? – Haló?“

Přerušilo se snad spojení?

„Pořád jsem na příjmu, šéfe,“ Riwal zněl rezignovaně. „To není dobré, šéfe.“

Dupin doufal v jinou reakci.

„Taková žluna se přece musí dát zastavit, Riwale.“

„Naprosto upřímně, šéfe?“

„Přirozeně naprosto upřímně, Riwale.“

„Nedá.“

„Co tím myslíte?“

„Nakonec vám zbude pouze jedno: vyměnit dřevo za syntetický materiál. WPC nebo tak něco. Což bohužel nevypadá moc pěkně.“

To by Claire nikdy nepřipustila.

„Musí přece být nějaký způsob, jak vypudit žlunu, Riwale.“

„Podívejte se na internet a sociální sítě, šéfe. Jsou tam tisíce tipů. – Jeden doporučuje na plné pecky puštěný heavy metal, druhý navrhuje ovinout dům pestrobarevnými sítěmi, jiný zase instalovat v různých úrovních co dva metry realistické imitace sýčka v životní velikosti – to je přirozený nepřítel žluny. Tyhle metody jsou ovšem sporné. Povídá se, že žluny si na to zvyknou.“

Nic z toho nepřicházelo v úvahu.

„Nic z toho ve skutečnosti nepomáhá, šéfe. Nanejvýš krátkodobě. Žluna je mazaná. – Víte přece, jak inteligentní většina ptačích druhů je.“

Také v jejich posledním společném případu šlo o ptáky. Mimo jiné.

„Ale nenechte si kazit svatební cestu.“

To se snáz řeklo, než udělalo.

„Hned zajedu s Kadegem k vašemu domu. Můžeme se tam v příštích dnech občas podívat.“

To mělo sice hodně daleko do skutečného řešení, ale lepší něco než nic.

„Moc děkuju, Riwale. To je od vás moc milé.“

A také to doopravdy bylo.

„To je přece samozřejmost, šéfe. – Užívejte si to!“

Dupin ukončil hovor.

Zamyšleně se vydal na zpáteční cestu do podsvětí.

Už když stoupl na první schod, přilétla mu v ústrety věta: „A teď všichni ke kolu vůní!“

Vinařka očividně mluvila o kartonovém kotouči, který měl každý na svém místě.

Zdálo se, že Claire je v nejlepším rozmaru.

Sklenky mezitím byly naplněné skutečným vínem, nemluvilo se o něm už jen teoreticky. Tento pokrok se Dupinovi zamlouval.

„Neexistují chybné chuťové asociace!“ nabádala vinařka účastníky velkomyslně.

„Smyslové vjemy jsou subjektivní. – Jen žádné zábrany!“

Zábrany Dupin neměl – jen naléhavě potřeboval pořádný doušek vína.

„Postupujte při koštu od výrazných vůní k těm subtilnějším v pozadí. U bílého vína dbejte zprvu na ovocné nebo květinové či květové. Potom se soustřeďte na zelené neboli vegetální vůně, například na černý čaj, zelenou papriku, mátu nebo jiné bylinky. – Takže jaké budou první kroky?“ obrátila se vinařka na viditelně rozrušenou dámu sedící hned vedle ní.

Odpověď přišla neprodleně: „Zatřepat a prohlédnout, znovu zatřepat a přičichnout!“

Vinařka spokojeně přikývla.

Dupin způsobně usedl na svoje místo. Také on měl sklenku naplněnou. A jednu z láhví měl po ruce.

„Žádný jiný smysl není u lidí tak vyvinutý jako čich.“ Teď vinařka začala filozofovat. „Současně se čich vymyká slovnímu popisu tak silně jako žádný jiný smysl. Proto ho také cvičíme! Víc než osmdesát procent toho, čemu říkáme chuť, vzniká u lidí v nose, tedy vlastně pomocí čichu – jen dvacet procent pak v ústech a ochutnáváním ve vlastním slova smyslu. Jazyk zvládá šest chutí: sladkou, slanou, kyselou, hořkou, kořennou a mastnou. Rozhoduje nos! Ten určuje také mezilidské vztahy: koho máme rádi, koho ne? Do koho se zamilujeme, do koho ne? Koho nemůžeme ani cítit?“

Claire to Dupinovi vysvětlila už dříve pomocí velké knihy chutí: Čich je spojený s limbickým systémem, který toho v pozadí reguluje víc, než si člověk uvědomuje, a než je mu milé.

„A až si zavdáte první – připomínám – malý doušek, mějte ústa stále trochu pootevřená!“ Vinařka se vrátila ke konkrétním záležitostem. „Víno potřebuje kyslík stejně jako my lidé. Žádné kloktání, jen převalování na patře.“

Následně se přísně rozhlédla kolem sebe.

„Čichejte a chutnejte důkladně! Pak víno vyplivněte. A znovu k němu přičichněte a ochutnejte ho. Nyní nejste nic než nos a ústa! – Ke zraku se dostaneme později. A vyslovujte nahlas svoje chuťové vjemy! Neutříděně, spontánně – potom si to ještě systematicky probereme. Tak do toho!“

Na přítomných byl znát respekt, když si přikládali sklenku k ústům.

Každý uctivě upil a snažil se pokud možno neslyšně a způsobně trefit do plivátka. Posléze nastalo ticho. Ale jen nakrátko.

„Seno!“

„Mandle!“

„Citrusové plody – pomelo.“

Zdálo se, že se všichni snaží. Jeden křičel přes druhého.

„Broskev.“

„Kvasnice! Kvasnice!“

„Kdoule!“

„Výborně!“ jásala vinařka. „Jen tak dál! Víno je poezie v láhvích, řekl Robert Louis Stevenson, a ten věděl, o čem mluví. Posádka lodi mířící k ostrovu pokladů hledala svého času inspiraci i ve víně.“

A v lihovinách všeho druhu, pomyslel si Dupin.

Vypil víno ve sklence jedním velkým douškem. Nepozorovaně. A všiml si, že také Claire nic nevyplivla. Vzal to jako pobídku a nalil si druhou číši, zatímco ostatní dál volně asociovali.

„Rozhodně jablko, možná Granny Smith.“

„Spíš hruška, řekl bych.“

„Liči!“

„Anýz a artyčok.“

Komisaři to připadalo poněkud nahodilé. Což přirozeně nemohlo vínu nijak ublížit. Grolleau Gris bylo skvostné. A skutečně cítil hrušku. Hlavně když si vychutnal druhou sklenku, kterou vypil rovněž na ex. Vinařka po něm při tom přelétla pohledem – Dupin měl dojem, že se lehce zaculila.

Druhý den

Skvostné víno Grolleau Gris se stalo určujícím tématem včerejšího dne. Naprosto blaženého dne s velmi časným aperitivem a večeří, jež se protáhla hluboko do noci. Mezi dopolední degustací a aperitivem se podával na terase vydatný oběd, opět doplněný famózním vínem. Bylo vskutku lahodné. Po obědě si lehli v čarokrásné zahradě na slunce, jež vší silou zahánělo déšť. Dupin se obvykle vyhýbal zahálce, nebyl k ní ustrojený psychicky ani fyzicky.

„V tom je tedy ten trik,“ poznamenala Claire, „měla jsem na to přijít, už když jsme byli o prázdninách na pobřeží Růžové žuly: konstantní lehká opička za letních teplot…“

Vlastně měli v úmyslu se po vydatném obědě projít kousek po pobřeží. K tomu pak přirozeně nedošlo. Nicméně se jim ještě před aperitivem podařilo obejít rozsáhlý areál. Veskrze poklidný, do sebe uzavřený svět: mírné dolíčky, tmavozelené rybníčky, potok, lesíky, neposečené louky. Navíc zeleninové a bylinkové zahrádky a přirozeně vinice. A spousta zvířat. Koně, ovce, zajíci, morčata, prasata, tetřevi, drůbež, žáby, husy, kachny. Dupinovi se ovšem bezpochyby zalíbili oba osli Tristan a Isolda. O žluně zelené Claire zatím pro jistotu neřekl, rozhodl, se, že dnes znovu zavolá Riwalovi. Možná se problém už vyřešil. Riwal je schopen konat zázraky.

Toho dne, bylo jedenáct hodin, seděli Claire a Dupin v romanticky zpustlé zahradě před hezkou starou hlavní budovou Fontaine, v jejímž přízemí se nacházel restaurant včetně obchůdku. Hotel, postavený teprve předloni, stál za hlavní budovou. V té bylo dříve jen několik hostinských pokojů.

Odevšad byl výhled na moře až k Ȋle de Noirmoutier, který ležel přibližně o dvacet kilometrů dál. Ostrov byl dlouhý a plochý a zasahoval daleko do Atlantiku. Pobřeží mezi ním a Pornikem tvořilo velký záliv. Baie de Bourgneuf.

Claire a Dupin si na snídani vybrali stůl uprostřed divokého bylinného světa, stolů zde bylo půl tuctu. Dupin v životě neviděl tak bláznivě bující keře a mezi nimi květiny všemožných barev. Tmavozelené židle byly nadmíru pohodlné, jistě také proto, že měly sedadla zhotovená ze vzdušného výpletu. Rozsáhlou zahradu chránily zvětralé vysoké kamenné zdi, otevřenou kovanou bránou byla vidět přímo vinice, která vybízela k procházkám. Člověk tak mohl bezprostředně obdivovat plody, z nichž vzniká nektar, který bude popíjet.

„Co myslíš? – Uděláme dneska tématem dne červenou Abouriou?“

Claire se na Dupina usmála.

„Rozhodně.“

Na programu sice nebyla žádná ochutnávka, ale to jim nebránilo nějakou si sami uspořádat. Víno z téhle odrůdy okusili už včera – a absolutně je nadchlo. Výslovnou výzvu vinařky prozkoumat enormní rozmanitost odrůd vinné révy, a nepřispívat tak k nebezpečnému snižování biodiverzity na Zemi, bylo třeba brát rozhodně vážně, v tom se Claire a Dupin shodovali.

„Myslím, že se budeme každý den své cesty věnovat určité odrůdě.“

„Vynikající nápad.“

Dupin dolil Claire a sobě z velké konvice kávu. Do ní krapet horkého mléka – perfektní. Ideální také bylo namočit do ní pain au chocolat. Kolem šálků kroužili dva čmeláci, zdálo se, že milují vůni kávy stejně jako Dupin. Kdesi opodál musela být ptačí hejna, bylo slyšet veselé trylkování – jen nebyl vidět jediný pták. Zvláštní. Dupin si toho všiml už předešlý den.

Komisař měl na hlavě čepici, teploměr se už nyní vyšplhal na rovných 29 stupňů – i když tento den byl jedním z těch, kdy se počasí prezentuje typicky bretaňsky, tedy velmi proměnlivě. To našinec přísahá na svůj život, že zbytek dne bude stejně slunný jako nyní, a deset minut nato leje jako z konve. A když se pak uvelebí doma na pohovce, sluníčko ho deset minut nato vyláká opět ven… Ale pravý Bretonec se nenechá něčím takovým rozhodit.

Dupin se začetl do novin.

„Věděla jsi, že restaurant má vlastního rybáře, který se výhradně stará o denní dodávku ryb?“

Dupinovi zazvonil mobil. Ignoroval ho.

Stanovili si s Claire přísná pravidla, jak na svatební cestě přistupovat k práci. Oba sdělili kolegům, že budou dosažitelní pouze v absolutně nouzových případech. Dupin musel navíc slíbit, že se během cesty nebude v žádném případě plést do kriminálních nebo třeba jen podezřelých případů. Nemělo to rozhodně skončit tak jako před šesti lety, když se pokusili strávit spolu dovolenou. A – bylo to nadmíru udivující, ale pravdivé – Dupin skutečně necítil nejmenší nutkání dozvědět se, co se děje na komisařství v Concarneau.

„Jestli je to něco vážného, tak jako tak se to dozvím.“ Dupin nechal telefon vyzvánět, až nakonec umlkl.

„No tak se jdeme projít.“ Claire vstala. „A zaplavat si!“

Milovala plavání. Stejně jako Dupin.

„Rozhodně.“

Stál vedle ní, pod paží modrobílou osušku, v níž měl zabalené plavky. Claire už měla bikiny na sobě pod šaty.

„Cécile říká, že máme jít na jih. Tam budeme mít perfektní dojem z celé krajiny. – A zítra pak hurá na Pornic.“

Naplánovali si jednotlivé dny tak, aby měli co největší pohodlí. Teprve koncem týdne měli pokračovat – po zastávce u jezera – dál do Saumuru.

„Dneska večer si zajdeme do restaurantu, o němž Cécile tak básní, je nedaleko odtud, přímo u pobřežní cesty.“

Dupin nic nenamítal. Mluvit u snídaně o večeři patřilo k jejich ustáleným rituálům. A nebylo to nijak originální – dělají to tak všichni Bretonci. Drobné všednodenní krize se dají vždy lépe zvládnout, má-li člověk kulinářské perspektivy.

Vyrazili, prošli velkou kovanou železnou bránou a prostředkem vinice zamířili rovně k moři.

Když na cestě sem projížděli předevčírem Pornikem, připadal jim velmi hezký. Šmrncovní městečko se spoustou patiny. Pitoreskní, to ano, ale ne zase příliš. Dupin zahlédl dvě tři kavárny, které by stály za to.

Bylo to úžasné. Když se člověk blížil k ústí Loiry z jihu, projížděl naprostou rovinou. Teprve před Pornikem narazil opět na obvyklou bretaňskou kopcovitou krajinu. Rovinatá nebyla Bretaň nikde, s nejvyšší kótou tři sta osmdesát pět metrů nebyla zrovna hornatá, ale všude byla mírně zvlněná, bylo to pořád nahoru dolů, zvláště na pobřeží. Přesně tam v Porniku začíná Bretaň, prohlásila ještě před týdnem slavnostně Nolwennová. Bylo možné to vidět, cítit, zažívat.

Úchvatná cesta spolehlivě kopírovala četné zákruty rozeklaného pobřeží. Všude poklidně a majestátně trůnící mořské borovice, cedry a cypřiše, pokroucené prastaré duby, oleandry vysoké jako dům, magnolie, agáve, kapradiny a traviny.

Napravo klesala strmě dolů až k vodě, kde byly vidět v písku obnažené tmavošedé žulové desky, neboť právě vrcholil odliv. Všude se nacházely skryté malé písečné zátoky. Cenou za to dostat se k těmto snovým plážím byl dobrodružný sestup po nezpevněných stezkách. Tady mohl mít každý jen pro sebe jednu plážičku, obklopenou rozeklanými skalisky. Kvůli jemnému světlému bahnu mezi pevninou a Ȋle de Noirmoutier měla voda mírně mléčný vzhled. Bahno propůjčovalo namodralému, zelenkavému, dokonce i tyrkysovému zbarvení vody cosi mysteriózního. Tyhle barevné odstíny Dupin v Bretani dosud nespatřil. Barvy byly díky křišťálově čirému Atlantiku obvykle čisté, syté a svěží. Zde vládly spíše jemnější matné tóny. A přestože slunce právě zašlo za několik dramaticky tmavých oblaků, byla k vidění barva, jež dala pobřeží jméno: proslulá jadeitově zelená.

Atlantik uzavřený ze tří stran ve velkém zálivu vesele šplouchal, po vlnách ani stopa, vypadal skoro jako vnitrozemské moře. Co utvářelo obraz pobřeží víc než cokoli jiného, byly pêcheries. Dupin je znal dosud jen z pohlednic a obrázkových knížek. Dřevěné rybářské chatky, křehké konstrukce na vysokých muřích nohách, odvážně zasazené do krajiny, mnohdy dostupné pouze po dlouhých úzkých lávkách. Všechny s balkonem a dřevěným jeřábem, na němž byla upevněná orámovaná síť. Konstrukce pêcheries souvisela se zvláštní regionální metodou rybolovu.

Rybářské budky stály ob třicet až padesát metrů v moři, jejich siluety vypadaly jako záhadné sochy nebo obrovitý hmyz. Při odlivu, jaký byl teď, se většina z nich nacházela nasuchu.

„Velkolepé. To by bylo něco, Georgesi: chaloupka na muřích nohách v moři. Na terase stolek, dvě židle. Sedávali bychom tam každý večer při západu slunce, pili víno a jedli bagetu a sýr.“

Claire i Dupin byli očarováni panoramatem.

Komisař v té chvíli už také chápal, co měla Nolwennová na mysli, když řekla, že přesně tady začíná Bretaň. Náhle tu byla ta divokost, celý ten svérázný bretaňský živel. Dal se těžko pochopit, zato byl zcela jasně cítit: cosi drsného, nevlídného, svobodného. Prasíla. V přírodě, v krajině, v moři, na nebi. Směrem na jih, k Bordeaux, tohle chybělo. Od Porniku to ale bylo tady. Dokonce i když určitá bretaňská scenerie připomínala Středomoří nebo Karibik, příroda nemínila setřást ze sebe tuhle divokou autenticitu.

„Pêche au carrelet se ostatně jmenuje ta technika,“ pronesla znalecky Claire. „Prastará forma rybolovu pomocí sítě. V roce 2021 byla oficiálně připsána na Seznam nemateriálního kulturního dědictví Francie. Sítě se za přílivu spustí do vody, rybáři počkají pár minut, a pak je rychle vytáhnou.“

Dupin v posledních týdnech spatřil na Claiřině nočním stolku hned několik knih o Porniku a okolí. Člověk vidí jen to, co zná, znělo její heslo.

„Chytá se tu všechno, co plave u pobřeží: ančovičky, úhořovci, mořčáci, krabi, mořské štiky, sardinky a mořské jazyky.“

Co by člověk chtěl víc? Výběr by stačil na bezpočet lahodných večeří.

„Tamhle!“ Claire se zastavila. „Tamhle je! Naše zátoka!“

Hustá zeleň dávala jen tušit, co měla Claire na mysli. Srpkovitý pruh hodně světlého písku mezi dvěma světlešedými skalisky, na nichž trůnila nalevo a napravo vždy jedna pêcherie. Vypadalo to obzvlášť lákavě.

„Tudy se jde dolů.“

Ukázala na kamenitý chodníček odbočující z cesty.

Tři minuty nato už byli na pláži. Takový malý ráj – jen pro ně dva.

Plavali bujaře daleko do moře až k červené bóji. Voda byla měkká, sametová a o něco teplejší než u nich ve Finistère, měla jistě dvacet tři stupně – přesto byla nezaměnitelně atlantická: slaná, jódová, svěží.

Teprve když plavali zpátky, cosi narušilo jejich bohorovný klid.

„Tvůj mobil, Georgesi, už zase zvoní.“

„To je fuk.“

Dupin to myslel skutečně vážně.

Telefon zakrátko umlkl.

Právě vylezli z vody, když zazvonil znovu.

„Podívej se aspoň, kdo volá,“ vybídla ho Claire.

„Nemám chuť.“

„Třeba je to důležité.“

Dupin vytáhl mobil neochotně z levé boty, do níž si ho odložil.

„Nolwennová.“

„Neměl bys to vzít?“

„Proč?“

„Abys měl klid.“

„Já jsem klidný.“

Vzápětí Dupin přijal hovor.

„Co je, Nolwennová?“

„Ach, monsieur le commissaire, bonjour. Předpokládám, že se máte báječně.“

Ulevilo se mu. Zřejmě se nestalo nic tak hrozného…

„Hned vám dám zase pokoj.“

„Co se děje?“

„Nic, vůbec nic! Všude klid. Žádný, ani ten nejmenší případ. Jen se mi zdá, že to s tou žlunou berete na lehkou váhu.“

Cože? A kvůli tomu volá?

„Fatální chyba, monsieur le commissaire, vy…“

„Můžu vám zavolat zpátky, Nolwennová?“

Dupin pořád ještě neřekl Claire o žluně. A stála teď těsně vedle něj.

„Ta věc nepočká, monsieur le commissaire.“

„Já…“

Dupina přerušilo pronikavé drnčení Claiřina telefonu.

Claire vytáhla mobil z kabelky a poodešla o několik kroků stranou.

„Ozvu se vám odpoledne, Nolwennová, slibuju.“

„Zničí vám celý dům, monsieur le commissaire.“

Připadalo mu to doopravdy poněkud přehnané.

„Rozběsněná žluna – já bych vám mohla vyprávět…“

Dupin se nemínil vyptávat.

„Ale manžel má nápad – a o ten jsem se s vámi chtěla podělit. Není tak docela legální, ale už tuhle metodu několikrát použil. Je velmi účinná.“

„Jsem celý napnutý.“

To také skutečně byl.

„Ale později.“

„Dobře, nechám vás tedy užívat si zase líbánky, monsieur le commissaire. – Devět dní uteče jako voda.“

„Díky, Nolwennová.“

Dupin si nebyl jistý, zda asistentka ještě zaslechla jeho slova, tak rychle uťala hovor.

„Georgesi!“

„Ano?“

Dupin se obrátil ke Claire.

„Cécile… To byla Cécile.“

Z manželčina obličeje se vytratila veškerá barva.

„A?“

„Co?“