Přeložila Petra Florianová

NO MORE SECRETS

Text copyright © 2023 by Kerry Lonsdale Inc.

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s.r.o

Translation © Petra Florianová 2025

ISBN 978-80-249-5572-8

Obsah

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- KAPITOLA 21

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

- KAPITOLA 27

- KAPITOLA 28

- KAPITOLA 29

- KAPITOLA 30

- KAPITOLA 31

- KAPITOLA 32

- KAPITOLA 33

- KAPITOLA 34

- KAPITOLA 35

- KAPITOLA 36

- KAPITOLA 37

- KAPITOLA 38

- KAPITOLA 39

- KAPITOLA 40

- KAPITOLA 41

- KAPITOLA 42

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

Pro Tebe

KAPITOLA 1

Lucas Carson se převalí na záda a upře pohled k větráku na stropě, který se pohybuje pomalu, ale i tak se jeho lopatky otáčejí rychleji než vteřinová ručička hodin, v níž se rozplývá jeho promarněný život. Jako by už dávno nezmizel v Mohavské poušti.

V duchu zhodnotí svou situaci a pokusí se sebrat motivaci k tomu, aby vstal z postele. Hlava mu třeští po těch šesti prázdných lahvích od piva na nočním stolku. A z panáků tequily ještě víc. Ospalky, které mu zalepily přes noc oči, ho štípou. Seškrábe si je. Bolí ho tělo, hlavně pravé lýtko. Musel si ho natáhnout včera večer, když to dělali.

Sjede si rukama po tváři, strniště ho drásá, a zanadává si do dlaní. Faye se objevila u jeho dveří po půlnoci. Neměl ji pouštět dovnitř.

Zavrtí se vedle něj, jak se její tělo napíná, když si protahuje ruce nad hlavou a vrní. Zvuk je natolik lascivní, že Lucas nemůže uvěřit, že to není úmyslné.

Její oči se otevřou a odhalí úchvatnou zelenou barvu, která ho dostane pokaždé, když se objeví u jeho dveří ve skrovných šatech, na podpatcích vysokých jako hory a s nohama, které sahají až donekonečna. K jeho třiatřiceti letům má deset navrch, ale nikde to na ní není vidět. Je to kus. A jemu vztah bez jakýchkoli závazků vyhovuje.

Lucas se posadí na posteli a Faye se na něj žádostivě usměje. Přehodí přes ni nohy, aby vstal, ale žena se natáhne po jeho zápěstí, aby ho udržela u sebe.

Odtáhne ruku a vystřelí z postele, citlivý na to, kdy a jak se ho může dotknout. Ona trucuje, protože se od ní odtahuje. Tělo, mysl. Zájem. Alespoň do příště.

„Zlato,“ žadoní Faye táhle, jak má jazyk ještě ztěžklý spánkem.

„Musím do práce,“ odsekne nevrle a odkašle si, aby si pročistil hrdlo. Popadne oranžový kbelík, který používá na odpadky, a jedním pohybem předloktí do něj smete prázdné lahve. Hluk zarachotí v ranním tichu.

Faye se s podrážděným zasténáním převalí na záda. „Lucasi,“ zakňučí, teď už je úplně vzhůru, a přetáhne si nadýchaný polštář přes obličej.

Lucas upustí kbelík na podlahu. Lahve zařinčí. „Měla bys jít. Rafe se dneska večer vrací.“ Její manžel.

Zasténá do polštáře, pak ho dramaticky odhodí na podlahu, převalí se na bok a podepře si hlavu. Nechá si sklouznout prostěradlo z ramen, aby odhalilo dokonalá ňadra, jež jsou prací nějakého drahého chirurga z Valley. „Odjíždí zase až za několik týdnů. Vykašli se na práci. Zůstaň dneska se mnou.“ Vyšpulí spodní ret.

„Nemůžu.“ Odplouží se do koupelny a protáhne si křečí stažené lýtko.

„Má štěstí, že tě má.“

„Kdo?“ Zvedne víko a prkénko, které Faye sklopila. Bouchnou o nádržku.

„Izzy.“

„Ivy,“ opraví ji. Jeho devětasedmdesátiletá domácí a šéfová. Patří jí komplex čtyř bytů a obchod v přízemí. Pracuje tam, kde mu stará dáma řekne, a už teď jde pozdě. Zaspal a může za to kocovina.

„Záleží ti jen na ní.“

Zavrčí a vymočí se, aniž by se obtěžoval zavřít dveře.

„Prostý akt péče je hrdinský,“ zarecituje Faye.

Lucas zakoulí očima a netuší, o čem to mluví. Spláchne, umyje si ruce a opláchne si obličej studenou vodou. Opře se o umyvadlo a zírá na svůj odraz, zatímco sbírá vůli, aby se umyl a odešel do práce. Oči má podlité krví, kůži kolem nich skvrnitou. Vlasy si nedal ostříhat už několik měsíců. Nedrží žádný tvar, jen mu spadají kolem tváří a od té doby, co si s nimi pohrává Faye, jsou ještě neposlušnější. Přísahal by, že mu vytrhala celé chomáče, když do ní bušil. Jako by nedokázala od jeho hlavy odtrhnout ruce.

Potřebuju tě. Vzala jeho tvář do dlaní, dotkla se ho na krku a žadonila o blízkost.

Přejede si rukou po pokožce hlavy. Není mezi nimi žádná intimita, ani v tom, co dělají potmě.

Vystřelovací nůž, který má položený na nádržce záchodu, si říká o jeho pozornost, jako ostatně každé ráno ode dne, kdy sem přijel s pocitem, že se ocitl na nejhlubším dně. Zamračí se na něj a pohled mu sklouzne k vaně. Vzpomínka z doby, kdy mu bylo šestnáct, na vanu, jako je tahle, naplněnou po okraj vlažnou vodou, v níž byl on, se vytrácí.

„Edward Albert.“ Fayeino zbytečné žvanění o komsi se nese z jeho pokoje.

Nikdy o něm neslyšel.

„No přece ten herec. Hrál v seriálu Síla rodu a ve filmu s Goldie Hawn. Získal Zlatý glóbus.“ Její tón mu napovídá, že by měl vědět, kdo ten chlap je.

Lucas zavrtí hlavou, vůbec ho to nezajímá. Odvrátí pohled od nože, popadne zubní kartáček a rozetře pastu po opotřebovaných štětinách.

„Zlato, zmírám touhou. Pochlap se a vrať se do postele,“ láká ho Faye zpěvným hlasem. Mohl by si klidně zalézt zpátky k ní do postele. K čertu s povinnostmi.

Mohl by jí také ukázat, jak je nehrdinský, a ignorovat ji.

Vyplivne zpěněnou pastu do umyvadla. „Vrať se domů, Faye.“ Konečně zavře dveře do koupelny.

Než spustí sprchu, pronikne tenkou bariérou tlumené „Lucasi“, a když skončí a omotá si kolem pasu volný ručník, zaslechne, jak se zabouchnou vchodové dveře.

Otevře dveře koupelny, ze kterých se vynoří v oblaku páry. Faye už není v jeho posteli a neprohrabává mu ledničku, kde by našla jen zkyslé mléko a měsíc stará vejce, a netrvá na tom, že mu udělá poctivá míchaná vajíčka, aby se neživil jen coronou a tequilou Cuervo.

Klimatizace hučí. Stropní ventilátory, které včera nainstaloval v hlavní místnosti a v ložnici, se točí.

Je pryč. To je sakra dobře.

S rukama v bok si s úlevou oddechne.

#

Obchod s přízračným názvem Zaprášená spižírna je samoobsluha, která se nachází na velkém pustém pozemku v California City, městě, které nikdy nenaplnilo ambice svého zakladatele, že se rozroste a bude živější než Los Angeles. Míle dlážděných silnic vedou odnikud nikam a smaží se v pouštním horku. Po poválečném boomu na trhu s realitami se růst města zastavil, až se z něj stalo prakticky město duchů, a právě proto se Lucas ocitl zrovna zde.

Připadá si jako duch, který jen tak bez cíle proplouvá životem. Nedokáže přijít na to, proč to stále trpí, přestože k tomu nemá důvod.

Je to už nějakých osm měsíců, co zmizel ze Seaside Cove, uzavřené komunity na centrálním pobřeží, od své sestry Olivie, matky Charlotte a od problémů, které ho pronásledují.

Už osm měsíců se také vyhýbá policii.

Existuje reálná možnost, že až ho úřady dostihnou, pošlou ho zpět do vězení. Ale to není důvod, proč utekl.

Poté, co nasedl do auta a odjel, a taky vyhodil telefon z okénka někde na dálnici 58, tento obchod byl prvním místem, kde zastavil. Předpokládal, že si dá poslední pivo a jen projede dál. Místo toho si jich koupil dvanáct. Když se stará paní za pultem otočila zády, našly si cestu do jeho kapes i Reese’s, balíček žvýkaček a tyčinka sušeného masa, která byla pravděpodobně stejně stará jako on sám.

Ivy Dervishová. Spolu se svým zesnulým manželem Tomem koupila tento pozemek a koncem šedesátých let zde postavili víceúčelovou budovu s byty a samoobsluhou s pultem s lahůdkami. Když platil za pivo, prozradila mu, že od té doby, co její manžel před pěti lety zemřel, obchod skomírá a dům se rozpadá. Pracovala přesčas, aby ho udržela nad vodou, i přestože měla jít už před lety do důchodu. Řekl jí, že tudy projíždí a že neví, kam míří. Neviděl důvod, proč by měl tyto skutečnosti tajit. Neměl v plánu se tu zdržovat. Ale ona ho přesvědčila, aby si to rozmyslel. Nad obchodem měla byt, který potřeboval nájemníka. Pronajala by mu ho za polovinu inzerovaného měsíčního nájemného, pokud jí bude pomáhat s údržbou nemovitosti.

Prohlédl si spoře zařízený byt a viděl sám sebe, jak sedí na opotřebovaném gauči a zapíjí den kartonem piva. Pak se viděl, jak si napouští teplou vodu do malé vany ve výklenku, odhazuje oblečení a skládá se do ní, a v tu chvíli se rozhodl. Její nabídku přijal.

Tohle bylo dobré místo k umírání.

Byl tu však jeden problém.

Zatím nesebral odvahu to dotáhnout do konce.

Zaprášená spižírna dostojí svému jménu. Každé ráno Lucas zametá podlahu ve skladu a vytlačuje jemnou světlou špínu zadními dveřmi. Parkoviště není vydlážděné a Ivyin pozemek za domem se táhne tak daleko, že Lucas nad po pás vysokými keři roztroušenými po krajině vidí jen střechy několika rodinných domů. Jediná dobrá věc na tomhle místě je noční obloha. V poušti jsou hvězdy jasnější a zářivější a Lucas si představuje, že není ničím víc než smítkem nicoty v obrovském vesmíru.

Slyší známý rachot dodávky ze Sanchezova obchodu s ovocem a zeleninou. Jednou týdně jezdí Mack z Valley na jih a v samoobslužné lednici podél vzdálenější stěny vyloží několik beden čerstvého ovoce a zeleniny. Lucas zaslechne zatažení ruční brzdy a kovové dveře se s cinknutím otevřou.

Zavře zadní dveře, odloží koště a protáhne se křídlovými dveřmi, které oddělují sklad od obchodu. Projde uličkou s čisticími prostředky, mine pokladnu a odemkne přední dveře. Zapře je cihlou.

„Ahoj, Macku.“

„Dobré ráno, Lucu.“ Mack upustí na chodník dřevěnou bednu plnou jablek a pomerančů, zatímco se Lucas vrací do skladu pro prázdné bedny od objednávky z minulého týdne.

„Mám ty bílé broskve, které si objednala Ivy,“ oznámí Mack, když mu Lucas předá bedny. Lucas cítí sladkou vůni ovoce, jež se line z chladicího boxu náklaďáku. Mack hodí prázdné bedny nahoru na korbu.

„Díky, chlape.“ Než odnese ovoce dovnitř, Lucas si s ním automaticky plácne, když mu Mack nastaví dlaň.

„Uvidíme se příští týden,“ houkne Mack, jakmile zabouchne zadní dveře. Lucas jenom něco zavrčí přes rameno a hodí bednu s ovocem k samoobslužné lednici, aby ji Ivy roztřídila, až sejde dolů.

Mack odjede na další vykládku a Lucas se vrátí dopředu pro další dvě bedny. Zavře za sebou dveře a odnese ovoce do lednice vzadu. Dveře oddělující sklad od obchodu se doširoka otevřou, zaseknou se a zůstanou otevřené. Lucas to tak nechá. Má plné ruce práce a obchod se otvírá až za dvacet minut.

Nandá ovoce do lednice, odhodí bednu stranou a pustí se do další, když zacinká zvonek. „Ještě je zavřeno,“ houkne. Už je hotový i s druhou bednou, když zaslechne další hluk – z police spadne plechovka. Kutálí se uličkou mezi regály.

Lucas odloží bednu, zavře lednici a ode dveří si prohlédne obchod. Tam u vzdálenější stěny zahlédne nad uličkou sotva viditelnou hlavu špinavé blondýny. Otevře ústa, aby toho, kdo ho ignoroval, upozornil, že obchod je ještě zavřený. Něco ho však zastaví.

Na konci řady polic se objeví celá její postava, Lucase si ještě stále nevšimla. Je příliš zaujatá vystavenými produkty, tyčinkami Snickers a M&M’s. Hot Tamales a chipsy Lay’s. Se špinavými tvářemi a mastnými vlasy, na sobě má příliš velkou mikinu s kapucí, která je přehnaně teplá na mojavské horko, pozorně pozoruje okolí, zatímco prsty přejíždí po výrobcích v regálu. Dotkne se všeho, kolem čeho projde. Každou chvíli jí ruka klesne k boku.

Lucas přimhouří oči, když se dívá na její vzdalující se záda. Přesně ví, co dělá, protože on sám už od svých jedenácti let dělá totéž. Začalo to autíčkem Hot Wheels, jehož krádež bohužel hodil na svou mladší sestru Lily. Pak to byla tyčinka, pak tričko, které ukradl ve sportovním obchodě Big 5, jen aby zjistil, jestli to dokáže. Až to nakonec skončilo u balení šesti piv a pistole, která mu nepatřila. Odměna? Šest měsíců v nápravném zařízení pro mladistvé, na palandě v přeplněné místnosti s pěti kluky, kteří se dopustili desetkrát horších činů než on.

On nebyl viníkem, ne tak docela. Ale jeho kamarádi, spoluhráči z fotbalového týmu, které znal už od dětství, ho nechali, aby za to nesl vinu jen on.

A ještě stále ho to dohání. Máchá se v tom.

Své zkušenosti by nikomu nepřál.

S tvrdým výrazem ve tváři ji sleduje, jak mizí za koncovým regálem. Vydá se sousední uličkou, aby se s ní střetl. Ivy nemá kamery. Musí tu malou zlodějku chytit při činu, když má zboží ještě u sebe.

Holka vyjde zpoza rohu a zalapá po dechu. Lucas ji instinktivně chytí za zápěstí, čímž je oba překvapí, a otočí jí ruku. V dlani svírá balíček žvýkaček Juicy Fruit. Lucas pohledem sjede k nadité klokaní kapse mikiny a pak dívce pohlédne do obličeje. Velké, hluboké, oříškové oči plné strachu sedí na vlně pih, která jí překrývá nos. Nemůže jí být víc než patnáct, maximálně šestnáct.

Ohromeně ji pustí.

Dívka nezaváhá ani na vteřinu. S kořistí vyběhne z obchodu.

KAPITOLA 2

Lucas se na silnici rozhlíží zleva doprava a rukou si chrání oči před slunečními paprsky. Ta holka je rychlá. Zmizela, a to tady není zrovna snadné, protože všechno je tu roztroušené, nic než špína a prach mezi náhodnými shluky budov. Není se tu kam schovat.

Měl by se vrátit dovnitř, dokončit vykládku ovoce a připravit pult s lahůdkami. Zjistit, co vzala. Ivy to bude potřebovat vědět pro inventuru. Ale nemůže z hlavy vymazat dívčin údiv, když ji chytil, ty oříškové oči, které se tolik podobaly Lilyiným.

Ten vystrašený pohled poznal. Vyděšený, ale odhodlaný. Před něčím – nebo před někým – utíká, ale je rozhodnutá přežít. A na zlomek vteřiny mu minulost splynula s přítomností a on si pomyslel, že to byla Lily, jeho mladší sestra, kterou nezachránil před jejich otcem. Které se nepokusil pomoci.

Myslel si, že tu byla jeho sestra. Ta, kterou nechal utéct.

Rozrušený Lucas obejde budovu a pak nasedne do svého pick-upu. Odklopí stínítko a klíče od auta, které tam schovává, mu spadnou do klína. Zabočí doprava a vydá se směrem, kterým utíkala. Po pravé ruce má jen volné pole, po levé opuštěné nákupní centrum. Objíždí budovu, která je pečlivě zabedněná, a nenachází žádnou skulinu, kterou by mohla dívka vklouznout dovnitř.

Míjí benzinovou pumpu, bar, prázdné parkoviště s vybledlou cedulí NA PRODEJ, která tam stojí už od osmdesátých let. Celý plácek je posetý opuštěnými auty, jež rezaví pod sluncem.

Přemýšlí, kam by mohla jít, kde spí v noci, když teplota klesá a tuláci vycházejí ze stínů, aby se prohrabali odpadky a bez skrupulí zneužili nezletilou holku bez doprovodu, ztracenou, vyděšenou a osamělou.

Chyběla by někomu, kdyby zmizela?

Jede se staženými okénky a přemýšlí o tom, co strašného by se jí mohlo stát a co se pravděpodobně stalo Lily. Věci, kterým mohl zabránit, kdyby mu na ní záleželo natolik, aby zasáhl. Před osmi měsíci, když se Lilyin třináctiletý syn Josh, Lucasův synovec, kterého předtím nikdy neviděl, objevil sám v domě jejich sestry Olivie, se dozvěděl, že Lily, která utekla z domova v šestnácti a těhotná, přežila bez jejich pomoci. Josh hledal podporu, aby našel svou matku. Díky záplavě textových zpráv od Olivie, které si přečetl, než zahodil telefon, Lucas ví, že se Josh a Lily našli. Také ví, že Lily nyní vystupuje pod jménem Jenna Masonová. Spisovatelka, animátorka a scenáristka.

Je úspěšnější než Olivia a Lucas dohromady. Ačkoli Lucasovy úspěchy nebo spíše jejich nedostatek se moc nepočítají.

Ale tato nečekaná zpráva – nalezení Lily a vědomí, že nejen přežila, ale vychovala syna a zároveň rozjela úspěšnou kariéru – nevynahradí to, co neudělal. Nepomohl jí, když ho potřebovala.

Lucas jede dál, dívá se z oken, odbočuje, vrací se a začíná přemýšlet, jestli ta malá zlodějka nebyla jen přelud. Třeba v obchodě nikdy nebyla. Mohl mít jen halucinace, zatracená kocovina. Nebylo by to poprvé, co by si myslel, že má vidiny. Ve spáncích mu pulzuje a v ústech mu vyschlo.

Kabinou pick-upu proniká horký, čerstvý vítr. Do očí mu stéká pot. Promne si čelo. Někde tady musí být. Najde ji a hodí jí nějaké peníze. A pokud je bezdomovkyně a chtěla by, zaveze ji někam do azylového domu. Udělá to, co pro Lily neudělal.

Krouží centrem města, projíždí kolem výloh a restaurací, nahlíží do oken a do dvorků. Když dorazí k parku, v přední kapse mu zazvoní telefon, na jehož nošení Ivy trvala právě pro případ, že Lucas někam odjede. Nejdřív ten telefon nechtěl. Svého se zbavil a měl pro to důvod. Žádný telefon, žádné spojení s domovem. Ale tenhle znamenal, že tady začíná zakořeňovat. Nosil ho s sebou z pohodlnosti, a přestože si to nechtěl přiznat, i proto, aby se mu Ivy mohla dovolat. Stárla.

Vytáhne přístroj z kapsy. „Jo?“

„Kde jsi? Přišla jsem dolů a dveře jsou otevřené, na podlaze leží zásoby a tvoje auto je pryč. Odešel jsi nadobro?“ V uchu mu zazní Ivyina panika.

Prudce zabrzdí uprostřed dvouproudé silnice. Auto náhle zastaví. Co to dělá? Řidič projíždějící kolem musí strhnout volant a zatroubí, pak na něj ukáže prostředníček. O vteřinu později se zpoza rohu vynoří další auto. Bliká a vysokou rychlostí míří přímo k němu.

Při pohledu na policejní vůz se mu sevře žaludek. Sirény zakvílí, světla se rozzáří a Lucas se zarazí, jak mu omluva Ivy uvízne v krku. Našli ho.

Instinkt ho přesvědčuje, aby zmizel. Aby utíkal pryč! Donutí se ale sundat nohu z plynu. Policisté by se proti němu takhle nerozjeli, ne čelně. Ledaže by ho pronásledovali, což by ale věděl. Nemají ponětí, kde je.

Ale i tak.

Policejní auto proletí kolem a on prudce vydechne, že to bylo jen o kousek. „Lucasi? Lucasi! Jsi tam ještě?“

Přejede si rukou po tváři. „Jo, jsem tady.“

„Vrátíš se?“

Ticho.

„Jo.“

„Díky bohu. Víš, že to bez tebe nezvládnu.“ Ivyin hlas se ztiší a on ihned pocítí výčitky.

Lucas se ale Ivy nikdy oficiálně nezavázal. Nepodepsal žádnou pracovní ani nájemní smlouvu. Dokonce si ani nepotřásli rukou. Z fyzického kontaktu se mu ježí chlupy na zádech, pokud to není za jím stanovených podmínek. Ivy mu platí v hotovosti, kterou on hned vrací do pokladny, když nakládá tašku jídlem a odnáší si zboží a dvanáct balení corony k sobě nahoru. Drobné, které mu zbydou v kapse, utratí v baru o tři směšně dlouhé bloky dál.

Nemůže Ivy vyčítat, že se tak cítí. Žije, jako by se měl každou chvíli sbalit a odjet, a ona se obává, že to udělá. Ale nikdy nepředpokládal, že tu zůstane tak dlouho. Kdyby ano, nepoužíval by své křestní jméno a zbavil by se svého auta. Ale když se jako zraněné zvíře doplazil do California City s úmyslem zemřít daleko od svých sester, aby jim dál už neubližoval, Ivy ho tu první noc navštívila. Měl v sobě čtyři piva a ona mu přinesla domácí lasagne, ty nejlepší, jaké kdy jedl. Nějak vytušila, že má hlad. Nějak věděla, že by ho neměla nechávat samotného.

Tu noc neměl odvahu svůj plán uskutečnit, ani žádnou jinou noc od té doby. Ani s ohledem na chmurnou budoucnost nesebral odvahu odejít.

„Ne, neodešel jsem. Jen…“ Odmlčí se. Jak vysvětlit, co dělá, když tomu sám nerozumí?

Co kdyby tu dívku našel? Co by s ní měl dělat, když by nechtěla jít do azylového domu? Měl by jí dát jídlo? Možná. Měl by ji nechat použít svou sprchu? Ani náhodou. Měl by ji předat policii za krádež?

Téměř se rozesměje. Lucas měl s policii odedávna ošidný vztah. Zjednodušeně řečeno, nedůvěřuje lidem v nadřízených pozicích, zvlášť když po něm jdou.

„Už jedu zpátky,“ říká.

„Začínala jsem se bát.“ Úlevný smích. „Myslím, že jsme ještě neměli žádné zákazníky. Ale pospěš si.“ Jako že ještě nikdo nic neukradl.

Bude se divit, až jí poví o té Slunečnici, o dítěti se špinavými blond vlasy a lepkavými prsty, která je ráno navštívila. Představuje si, že pod všemi těmi vrstvami špíny jsou její vlasy zlaté jako slunce a její úsměv září na všechny strany.

Jede už přes hodinu a po té holce nikde ani stopa. Utekla mu. A jemu by to mělo být úplně ukradené.

„Hned tam budu,“ slíbí Ivy a hodí telefon na sedačku vedle sebe. Vrací se směrem, odkud přijel, a snaží se na Slunečnici už ani nepomyslet.

KAPITOLA 3

Patnáctiletá Shiloh Bloomová se krčí v kontejneru a sleduje, jak chlapík z obchodu odjíždí. Zůstává tam, odhání mouchy a čeká. Jakmile jeho auto zmizí v horkém oparu, vyleze ven, přikrčí se za velkou popelnici a posadí se se zkříženýma nohama do stínu. Kov se rozpaluje, jak je den ještě žhavější. Po zádech jí pod tlustou mikinou stéká pot, ale nesundává si ji. Nebude riskovat, že ji ztratí, kdyby musela utíkat, a navíc jsou v kapse mikiny uložené věci, které ukradla. Jídlo, které potřebuje na několik příštích dní.

Tře si zápěstí, za které ji ten chlap chytil.

To bylo o chlup.

Od svých deseti let krade, vybírá peněženky a strká prsty do cizích kapes. Její matka jí nedala na výběr. Peníze, které Harmony vydělala na třetí směně v The Fog – obchodě s vapkami a kuřáckými potřebami za rohem –, šly na její denní dávku a Shiloh potřebovala něco jíst. Snažila se přimět mámu, aby taky jedla. Když měla dobrý den, tak to šlo. Zhltla celou mísu makarónů se sýrem, kterou Shiloh připravila, a sršela energií. Pak jely autobusem třeba do muzea umění na univerzitě. Bylo zdarma a volně přístupné veřejnosti. Někdy šly do parku blok od jejich bytu, sedly si na lavičku a pozorovaly děti, jak se houpou na stejné houpačce, na které ji houpávala máma. Shiloh jí pak vykládala, co se naučila v hodinách designu na střední škole, a máma přidávala další a další položky na seznam nesplněných slibů. Že prý koupí Shiloh vlastní notebook, aby nemusela používat ten školní. Přestěhují se do Hollywoodu nebo San Franciska, kde by Shiloh byla blíž lidem, kteří vytvářejí animované pořady a postavičky, jež tak zbožňuje. Sen, o kterém Shiloh věděla, že se nikdy nesplní. Matka sotva vydělávala na nájemné, natož aby si mohla dovolit žít v Kalifornii.

Pak se situace změnila. Její matka navázala vztah se svým šéfem, majitelem obchodu The Fog. Ellis Radford se stal stálou součástí jejich pohovky. Nedělal nic jiného, než že několikrát týdně navštěvoval svůj obchod a objednával zásoby. Ale hodně se díval na televizi a máma byla ráda, když byl nablízku. Udržoval ledničku plnou piva a platil nájem. Máma začala pracovat míň hodin a začala brát víc dávek, místo aby heroin, který jí dodával, kouřila, píchala si ho. A když byla máma mimo, Ellis se začal zajímat o Shiloh, fascinovaný spíš tím, co se malé holce postupně rýsuje pod tričkem, než ženou, která ve vedlejším pokoji vyspávala svou dávku. Shiloh se po škole začala vyhýbat návratu domů. Odpoledne trávila v knihovně a večery v kavárnách popíjením černé kávy, která ji nikdy nestála víc než dolar.

Až do jednoho večera, kdy kavárny zavřely dřív kvůli velikonočním svátkům a ona neměla jiné místo, kam by mohla jít, než domů.

Matka byla neskutečně sjetá a Ellis s tím nic nedělal. Ale když si myslel, že už spí, přišel k Shiloh do pokoje, a poté co ji trochu propleskl, ona mu drze nadávala a bránila se jeho dotěrnostem, kopla ho kolenem mezi nohy, popadla batoh a utekla.

Finn – kluk, se kterým si psala na internetu přes aplikaci Interloper, jež je spojovala skrz jejich společný zájem o animaci a hudbu – bydlel v Kalifornii. Byl její vstupenkou do Hollywoodu a ona do něj byla zamilovaná.

Z Rio Rancha v Novém Mexiku jela stopem, aby utekla co nejdál od Ellise, ale dostala se jen na tuhle opuštěnou skládku, protože Moonstar, žena, kterou si stopla, začala být dotěrná. Moonstar ji začala osahávat, jakmile zastavila, aby natankovala. Náramky naskládané na jejím předloktí zacinkaly jako zvonky, když se otřela dlaní Shiloh o hrudník a přitiskla ji na její ňadro. Její stříbrem zdobené prsty jí pošimraly na bradavce. Shiloh neměla žádné peníze a Moonstar chtěla za cestu zaplatit. Shiloh ji pleskla přes ruku, načež ji Moonstar vyhodila z auta se slovy, že na to, že jí je osmnáct, je neskutečně upjatá.

Shiloh lhala o svém věku, no a co. Byla ráda, že se vypařila, ale podle posledního počítání tu trčí už dvanáct dní, je příliš vyděšená na to, aby znovu stopovala, myje se na veřejných záchodcích, a když jí to projde, krade jídlo.

Před dneškem ji ještě nikdy nechytili. Byla neviditelná, mimo dosah, bez povšimnutí. Vyděšená, hladová a osamělá. Zranitelná.

Ale i tak zatím měla štěstí.

Modlí se, aby ji neopustilo.

Dívá se nahoru na silnici a snaží se nevyšilovat. Nemůže se dočkat, až se vrátí na parkoviště pro opuštěná auta v poušti. Trvalo jí téměř dva dny, než zjistila, kde tuláci spí, a další tři, než si našla prázdné auto, které by měla sama pro sebe. Ale kdyby tam teď běžela, riskovala by, že ji chytí. Není tam žádné krytí. Chlapík z obchodu by se mohl otočit. Pak by zjistil, kde bydlí, a vzal by si zpátky, co ukradla. Možná by ji dokonce mohl udat na policii, která ji pošle domů. Na jediné místo, kde ví, že není v bezpečí. Její matka dala přednost svému příteli před vlastní dcerou. Harmony věřila jemu, ne jí. Dokonce Shiloh označila za lhářku, když se mámě svěřila, že ji Ellis osahával.

Shiloh sleduje filmy a čte hodně knih. Ví, co je to zlomené srdce, ten zdrcující, prázdný pocit, když vás někdo, koho milujete, ke komu vzhlížíte, zavrhne, a o tom, co říkáte, tvrdí, že jsou lži. Ale do té doby to nikdy nepocítila na vlastní kůži. Zrada bolí. Hodně.

Potřebuje se dostat za Finnem do Kalifornie, ale ze všeho nejvíc si přeje, aby ji máma jednou dala na první místo. Ne Ellise nebo svou závislost.

Shiloh se podívá na své ruce. Jsou ušmudlané a páchnou, jak si je dlouho nemyla. Ze špinavých nehtů se odlupuje oprýskaný fialový lak. Plivne si do dlaní a začne si třít ruce. Rozmazává špínu a čistí si dlaně, jak nejlépe dovede, a pak si je otře o džíny. Následně si spočítá kořist: balíček žvýkaček Juicy Fruit – byla zoufalá, zuby si nečistila už dva týdny –, sušené maso, tři balíčky ořechové směsi, čtyři ovocné tyčinky a snickerska. Roztrhne obal karamelové tyčinky a ukousne si sousto, než se čokoláda rozpustí. Zbytek v horku vydrží.

Dnes ráno to nebylo poprvé, co se vydala do Zaprášené spižírny. Zatím se jí dařilo vyhnout tomu, aby tam šla, když tam byl ten chlap. Je příliš všímavý. Jeho pozorné oči jsou až moc bystré, zatímco ta stará paní je bezradná. Shiloh jí krade přímo pod nosem. A byla tam už tolikrát, že ví, kde co najít. Než vejde dovnitř, vždy si předem naplánuje, co ukradne.

Ale dnes ráno byla zbrklá. Dva dny nejedla, tak to riskla a málem o všechno přišla. O kořist i o své sny. Nechat se chytit by také znamenalo, že se nesetká s Finnem, což by mělo za následek, že nebude mít v Kalifornii kde bydlet.

Uplyne deset minut, pak dalších pět a náklaďák se nevrací. Shiloh hodí obal od tyčinky do popelnice, oklepe si špínu ze zadku a pak se rozběhne přes pole poseté chrastím a ostřicemi ke svému autu. Běží asi tak hodinu, drží se dál od silnice, zatímco sleduje, jestli se neobjeví auto toho chlápka z obchodu, a je připravená se rozplácnout mezi křehkým porostem, kdyby se vrátil dřív, než doběhne na parkoviště.

Ze všech míst, kde by měla být sama, je tohle to úplně nejhorší. Není tu jediný strom, který by ji kryl nebo stínil. Jediné, co má Shiloh v rukávu, je její rychlost. Pět let kapesních krádeží ji naučilo sprintovat, když je potřeba.

Když dorazí na parkoviště, je celá zpocená a její roztřepené džíny jsou až ke kolenům pokryté silnou vrstvou prachu. Prsty si prohrábne vlasy, shrne si je z vlhkého obličeje a zakroutí si zacuchanou změť vlasů do uzlu, který stáhne gumičkou ze zápěstí. Oklepává si rukama džíny, až se z nich valí obláčky prachu. Její bílé conversky jsou na odpis. Během prvního dne se zbarvily od písku, který chce pohřbít tohle město. Ani se je nepokouší vyčistit. Vyžaduje to příliš mnoho úsilí, energii, kterou nemá, ne po tom běhu. Sotva měla dost sil na sprint sem.

Na několika hektarech je roztroušeno téměř třicet automobilů v různém stavu rozkladu a rozpadu, každý z nich je obsazený. Shilohino auto je vzadu, čtyřdveřový šedý Ford Fiesta z osmdesátých let, který našla náhodou. Když na toto místo narazila poprvé, sledovala ženu, která vozidlo původně obývala, a zajímala se o její příchody a odchody. Na střední škole se neučí předmět bezdomovectví, takže se snažila okoukat, jak se to dělá. Shiloh tu ženu vídala potulovat se po městě a sledovala ji zpátky k autu, zoufale se chtěla dozvědět, jak přežívá. Přes noc se Shiloh naučila splynout s okolím, aby se vyhnula nebezpečí, a spát na batohu, který měla neustále připnutý na zádech, aby jí ho nikdo neukradl. Naučila se vyhýbat ostatním bezdomovcům, aby ji nezneužili, protože je žena a ještě k tomu mladá.

Ale ze všeho nejvíc se naučila dávat si pozor na policisty. Protože nesnášejí bezdomovce, zvlášť když jsou to náctiletí na útěku z domova. A když si nedá pozor nebo způsobí potíže, ostatní bezdomovci ji udají.

Dvě nejpřínosnější věci, které se naučila, jsou, že během dne je dobré využívat knihovnu a v noci se vyplatí chodit po okolí před svozem odpadu. Popelnice nabízejí volný výběr a tu noc, kdy sledovala bezdomovkyni, našla Shiloh mikinu, kterou má na sobě, a deku, již má schovanou v autě. Téže noci se žena, kterou sledovala, postavila nad popelnici, kterou prohrabávala, vydala podivný žbluňkavý zvuk a padla na kolena. Zhroutila se přímo na silnici.

Shiloh se snažila nepanikařit, když jí kontrolovala puls. V jiném životě by se možná pokusila ženu oživit. Za jiných okolností by upozornila souseda, aby zavolal záchranku. Ale Shiloh byla jen o vlásek vzdálená tomu, aby se sama nezhroutila. Už toho ztratila tolik: svůj domov, mámu, jistotu. Nemohla ztratit hlavu. Ale kdyby ji někdo našel s tou ženou, zjistil by, že je na útěku, a pak by ji poslal domů.

Znechucená sama sebou zkontrolovala ženiny kapsy. Posbírala jen několik zmačkaných dolarových bankovek a rozlámanou tyčinku a pak se rozběhla zpět na parkoviště, kde z auta, v němž žena bydlela, vyklidila odpadky a špínu. Poté se rozplakala nad ženou, která nikomu nebude chybět, nad skrovným jídlem a penězi, které jí připadaly špinavé, ale které nutně potřebovala, a nad matkou, o niž přišla. Ne nad tou verzí, kterou opustila, ale nad tou, jíž byla Harmony, když byla Shiloh malá holčička. Milující a pečující, její bezpečný přístav. Její celý svět.

Shiloh zalapá po dechu a projde se po okraji parkoviště, aby se vyhnula Rickyiným nohsledům, jak jim v duchu říká. Ricky a dva muži, kteří se od ní nikdy nehnou, bydlí ve trojici aut uprostřed parkoviště, která obklopují ohniště. V noci udržují oheň na mírném plamenu, schovaní před pohledy ostatních za Rickyinou camry. Teď všichni tři sedí na opotřebovaných plážových lehátkách pod jakýmsi přístřeškem z plastových trubek a starých prostěradel a dělí se o lahev Jacka Danielse. Ricky má na sobě jen zapatlané červené bikiny a dává tak na odiv svou krepovitou kůži. Obličej se jí hroutí sám do sebe, nos a brada jí vyčnívají, mává na Shiloh a její ochablé tricepsy se houpou jako dětské švihadlo na školním dvoře. Nohsled Bob na ni ukáže hromadu oplzlých gest, zatímco Barton, ten, který jí nahání hrůzu, na ni zírá. Jeho oči ji pronásledují. Strach ji pobídne, aby si pospíšila.

Shiloh odvrátí pohled a rozběhne se ke své fiestě.

Její soused, neustále se drbající Irving, sedí na roztrhaném předním sedadle svého Chevroletu Caprice a má na sobě stejné vytahané, zahnědlé bílé spodky, které získaly odstín pouště, v níž ho před pár týdny potkala. Stěžuje si, že všechno ostatní, co si vezme na sebe, mu dráždí kůži. Bez přestání se škrábe.

Skloněný nad nohama zkříženýma v tureckém sedu, s vlasy staženými do nízkého culíku, s prošedivělými vousy sahajícími až k pupíku, si připravuje špinavou injekční stříkačku, kterou si denně píchá mezi prsty u nohou.

„Ahoj,“ křikne Shiloh, aby upoutala jeho pozornost. Přikročí k němu a popadne stříkačku. „Chceš se zfetovat, ne upadnout do kómatu.“ A potřebuje, aby byl trochu při smyslech. Jeho přítomnost od ní odhání ty slizáky.

Když se s Irvingem poprvé setkala, nabídl jí šluka z jointu, které Ricky rozdávala po táboře. Shiloh se jen z té představy zvedl žaludek a zavrtěla hlavou. Nepřímo si už předtím několikrát šlukla, když její máma kouřila trávu. Neměla ten pocit ráda, ani to, co kouření s její matkou dělalo. Irving se jen zasmál a vyzval ji, aby si s ním zazpívala „American Pie“. Dozpíval první sloku a ona se s pláčem zhroutila do hlíny. Ta píseň jí připomněla její mámu. Když byla Shiloh malá, Harmony si ji pouštěla pořád dokola. Tancovaly a točily se, když kroužily po pokoji, dokud nespadly na podlahu a nedívaly se na strop s popcornovou strukturou a nepředstíraly, že dolíčky v něm jsou hvězdy. Něco si přej, šeptala jí máma. Shiloh si toho přála hodně. Teprve nedávno zjistila, že se nemůže spoléhat na to, že jí to máma pomůže splnit. Byla na to sama.

Její slzy podráždily některé lidi z tábora. Ricky ji chtěla předat policii v domnění, že Shiloh má domov, kam se může vrátit, protože je mladá. Irving ji však neobtěžoval. Prostě ji nechal plakat a dál zpíval. Smrděl. Jeho joint páchl. Ale jeho přítomnost ji kupodivu neděsila. Jestli něco, tak se cítila lépe, když byl nablízku. Když se uklidnila, ukázal na hvězdu a řekl jí, že ho tam NASA poslala na přísně tajnou misi. Zasmála se a cítila se o něco méně smutná.

Od té první noci trvá na tom, aby se u něj hlásila, kdykoli opustí tábor. Prozradil jí, že mu připomíná jeho dceru Daisy Ray. Ta se vdala za nějakého bohatého magnáta, který mu ji ukradl. Nyní žijí v uzavřeném komplexu kdesi ve Středomoří. Taky jí řekl, že je astronaut a že letěl s Richardem Bransonem a Elonem Muskem na Měsíc a že chodil s Halle Berry, ale dala mu kopačky kvůli Danielu Craigovi. Jeho historky jsou neskutečné, ale ona si je užívá. Dávají jí zapomenout na to, jak děsivým se stal její život.

Irvingova hlava se zakloní. Jeho zažloutlý úsměv se pomalu a doširoka rozprostře. „Pozdě, Daisy Ray.“

Shiloh se podívá na prázdnou lahvičku a tiše zakleje. Irving už si dal jednu dávku před jejím odchodem. Rozvaluje se na sedačce, nohy mu visí na stranu, ruce má založené na hrudi a nehty se škrábe v drátovitých stříbrných vlasech. Se zavřenýma očima si pobrukuje písničku od Radiohead, kterou Shiloh poznává jako další z máminých oblíbených, „Fake Plastic Trees“. Máma jí chybí, ale ne natolik, aby se vrátila domů, ne dokud je Ellis ještě nablízku. Když je Irving pro dnešek mimo, nemůže s tím udělat nic jiného než odejít, dokud ho euforie nepřejde. Teď je na to sama. V táboře není bezpečno, když ji Bob a Barton tak bedlivě sledují, a neustále se kvůli nim cítí nesvá.

Vrátí stříkačku do plechové krabičky na podlaze pod přední sedačkou. Irving je cítit zatuchlým potem a něčím kyselým, co nedokáže zařadit a co ji pálí v nose. Auto páchne po zkaženém ovoci, ale ona se nakloní pro kousky kartonu, které má muž uložené na zadním sedadle. Přitiskne je k přednímu sklu a přichytí je stínítky, aby se nespálil, než se vyspí z drogového rauše, a v držáku na nápoje nechá směs ořechů, kterou ukradla. Pak se otočí ke svému autu a ztuhne. Všechna čtyři boční okýnka jsou rozbitá.

„Ne!“ Ne, ne, ne. V panice běží k autu.

Okna ji chránila před větrem. Díky nim se cítila v bezpečí před ostatními tuláky. Mohla zamknout dveře a nepustit je dovnitř. Teď se k ní, když spí, může kdokoli dostat. Mohou jí ukrást věci. Ublížit jí.

Chytne se dveří v místě, kde bylo okno, a kousne se do spodního rtu. Rozbité sklo pokrývá sedačky. Její deka chybí. Chce se jí křičet. Pak si vzpomene na batoh, který měla uložený v kufru.

Otevře zavazadlový prostor a vykřikne. Z batohu jí ukradli snad úplně všechno. Oblečení, které má – tričko, dvoje kalhotky, šortky a podprsenku, všechno stejně špinavé jako věci, které má na sobě –, propiska, sluchátka se zauzlovanou šňůrkou a malý zápisník plný čmáranic jsou rozházené po kufru. Ale peníze, které pomalu schraňovala, jsou pryč.

„Irvingu,“ vykřikne a děsí se toho, o kolik ji ta ztráta vrátila zpět. Slíbil, že jí pohlídá auto, když mu přinese něco k jídlu. Trvalo jí přes týden, než sehnala těch dvaatřicet dolarů, které měla. Lidé u sebe hotovost nenosí a ona je příliš vystrašená, že by ji mohli chytit při použití ukradené kreditní karty. Ale co hůř, pokud to ten, kdo jí tohle provedl s autem, udělal za bílého dne, co by jí asi mohl udělat v noci.

Irving neodpovídá. Zvedne ruce, mává jimi ze strany na stranu, jako by byl na koncertě a zpíval si sám pro sebe.

Ohlédne se přes rameno, aby zjistila, kdo jí mohl věci vzít. Parkoviště vypadá opuštěně, všichni jsou zalezlí ve svých autech, aby unikli přímému slunečnímu světlu.

Shiloh zadrží výkřik. Buší pěstmi do auta, i když by nejraději mlátila Irvinga. Kde má dnes v noci spát? Nemá kam jít. Neví o místě, kde by nenarazila na někoho, kdo by ji nahlásil úřadům. Na nezletilé děti, jako je ona, volají lidé policii. Všichni se domnívají, že dospívající uprchlíci mají domov, kam se mohou vrátit, že jsou jen rozmazlení spratci, kteří si myslí, že všechno vědí.

Shiloh se téměř rozpláče, znovu si zabalí batoh, přidá mikinu a svačinu ze Zaprášené spižírny a zabouchne kufr. Poté, co za pomoci malého kousku lepenky setře sklo ze sedadel, se vrátí k Irvingovi a kopne ho do holeně. „Odcházím,“ oznámí mu, když zavrčí.

Ukáže jí dva vztyčené palce a pak si složí ruce na prsou.

Den, který měl být jen nudným útěkem před sluncem a jedním dalším dnem blíže k tomu, aby se dostala z této pekelné díry, se změnil v katastrofu. Na hrudi cítí, jak se jí chce řvát, a frustrace ji pálí v očích. Nikdy se odsud nedostane. Tímhle tempem bude navždycky bez domova.

Vztekle odkopne kámen.

Pak si hodí batoh na záda a vydá se na cestu.

KAPITOLA 4

Když Lucas přimontuje držák a nastaví jeho délku, zapojí stropní ventilátor, který právě instaluje v Ivyině obývacím pokoji. Po poledním návalu tří zákazníků obchod zavřeli. Lucas však nedávno zavedl ke vchodu do obchodu zvonek pro zákazníky, který zvoní v Ivyině bytě, což jí dává svobodu přicházet a odcházet, jak se jí zlíbí, a Lucasovi čas na opravy a vylepšování nemovitosti.

Příležitostné práce, které mu Ivy zadává, ho zaměstnávají a zároveň zabaví jeho úzkostnou mysl. Své léky nechal v Seaside Cove. Obnovení předpisu na klonazepam by upozornilo úřady na to, kde se nachází. Ano, opravářské práce výměnou za snížené nájemné a nepodepsanou nájemní smlouvu jsou součástí jejich domluvy. Ale on pracuje hlavně proto, aby se zbavil vnitřního napětí.

Připevní lopatky ventilátoru a žárovky a sklouzne ze štaflí. Přepne obvod v rozvodné skříni na chodbě, čímž obnoví přívod elektřiny, a zapne vypínač. Lopatky se pomalu roztočí a začnou nabírat rychlost.

Ivy se k němu připojí z kuchyně, kde pekla sušenky. Stojí pod větrákem, tvář má zvednutou a vychutnává si vánek. „To je příjemné.“

„Říkal jsem to.“ Lucas složí štafle a opře je o zeď u dveří, aby je mohl odnést. Sbalí nářadí, které kdysi patřilo Ivyinu manželovi, a rozloží krabici od stropního ventilátoru.

„Tak a teď jsem se rozhodla. Chci větráky do dvou zadních bytů a do své ložnice.“

„Provedu.“ Než se večer sejde s chlapy v Lone Palm na pivo, zastaví se v Ace, kde má Ivy otevřený účet.

„Potom si vezmi volno.“

„Co prosím?“ Útroby se mu zkroutí nevolností.

„Od té doby, co jsi tady, pracuješ nepřetržitě. A to nemluvím o dnešku.“

Zatím položil nové koberce a linoleum a vymaloval všechny čtyři byty. Kromě běžné údržby nemovitosti také zmodernizoval Ivyinu kuchyň a koupelnu.

„Ta práce se mi líbí.“ Potřebuje pracovat.

Table of Contents

Kapitola 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4