Přeložil Martin Urban

THE SNOW STORM

Copyright © Tríona Walsh, 2023

First published in Great Britain in 2023 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Martin Urban, 2025

ISBN 978-80-284-0299-0

Obsah

- PROLOG

- JEDNA

- DVA

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- DVACET DEVĚT

- TŘICET

- TŘICET JEDNA

- TŘICET DVA

- TŘICET TŘI

- TŘICET ČTYŘI

- TŘICET PĚT

- TŘICET ŠEST

- TŘICET SEDM

- TŘICET OSM

- TŘICET DEVĚT

- ČTYŘICET

- ČTYŘICET JEDNA

- ČTYŘICET DVA

- ČTYŘICET TŘI

- ČTYŘICET ČTYŘI

- ČTYŘICET PĚT

- ČTYŘICET ŠEST

- ČTYŘICET SEDM

- ČTYŘICET OSM

- ČTYŘICET DEVĚT

- PADESÁT

- PADESÁT JEDNA

- PADESÁT DVA

- PADESÁT TŘI

- PADESÁT ČTYŘI

- EPILOG

- VZKAZ OD TRÍONY

- PODĚKOVÁNÍ

Pro Dana, který se ani jednou nezeptal,

kdy už si seženu pořádnou práci.

PROLOG

„Na mě to nesváděj,“ vyštěkla a o kousek ustoupila. Nyní tam bylo velmi chladno. Do místnosti se otevřenými dveřmi vkrádal mrazivý vzduch.

Letmo se ohlédla přes rameno ve snaze vyhnout se překážkám ve svém obývacím pokoji. Jeden krok pozpátku. Druhý. Nebezpečný tanec. Přesto se prostor mezi nimi zužoval. Nebylo kam uniknout.

Rána pěstí ji překvapila. Svalila se na podlahu.

Při pádu se praštila do hlavy o konferenční stolek.

Ležela tam napůl omráčená. Bolest byla extrémní.

Neměla se sem vracet. Hloupé rozhodnutí. Bylo to tu příliš izolované. Příliš vzdálené od obce. Měla zůstat někde, kde byli další lidé.

Někde, kde by ji někdo slyšel křičet.

Zkusila se postavit na nohy. Dostat se odtud se pryč. Jenže byla v pasti.

Jak to mohlo dospět až sem? V životě by ji nenapadlo, že zrada může být až taková.

„Už to mohlo být za námi. Víš, co máš udělat.“

Slova na ni dopadala shora. Mrazivá. Bodavá. Shlížela na ni tvář, která měla být tak důvěrně známá. Ale s nasazenou zuřivou maskou se změnila k nepoznání.

„Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. Přitom si uvědomovala, co bude odpor znamenat.

Sbírala síly a doufala, že to aspoň proběhne rychle.

JEDNA

INIS MÓR, ARANSKÉ OSTROVY

V létě se sem sjíždějí lidé, aby skákali z útesů.

Beze strachu se řadí ve frontě na provizorní prkno, ze kterého skáčou. Během pádu se kroutí a otáčejí jako obrácený ohňostroj, který nemíří vstříc nebesům, nýbrž k zemi. Vrhají se dolů z rampy vztyčené přes okraj útesu. Odvážní – anebo pošetilí, záleží na tom, s kým zrovna mluvíte – muži a ženy jeden po druhém klouzají vzduchem, pak se s noblesou a důvěrou vrhají do chřtánu Hadího doupěte. Tuhle vodní nádrž do vápencového podloží ostrova nevytesal člověk, ale příroda. Jezírko dokonale obdélníkového tvaru vzniklo tisíce let dlouhým působením vln a prudkých bouří, což ovšem lidé kdysi přisuzovali magii, když si vyprávěli příběhy o netvorovi v podobě hada spícího pod hladinou. Široká a hluboká tůň se plní mořskou vodou, kterou dovnitř vhání podzemní tunely. A která nyní ochotně vítá skokany.

Nejlepší místa k sezení mají mořští opeřenci sídlící na útesu – kormoráni, alkouni, do vody se vrhající terejové – ti všichni pozorují ony zvláštní ptáky postrádající peří, jak padají do hladového hadího chřtánu.

Ozývá se skandování místních i turistů, kteří přišli zhlédnout podívanou a užít si mořský větřík za krkem a sluneční paprsky na tvářích. Nádherný způsob, jak strávit letní den na ostrově na samém okraji světa. Na ostrově, který nemá u západního pobřeží žádného souseda, pouze širý osamělý Atlantik. Na cípu Evropy, který je branou do Nového světa. Lidé tu pořádají pikniky a drží mobily vysoko nad hlavami, aby zaznamenali dramatické skoky. Ideální zábava pro celou rodinu.

S každým dalším soutěžícím, který vystoupá po schodech na rampu a prsty nohou se zapře o její okraj, pociťují všichni v obecenstvu nový příval adrenalinu. Diváci zadrží dech, když se skokan stejně jako mládě alkouna vrhne s důvěrou i strachem dolů a sviští vzduchem v naději, že jeho let bude magický a že mu vlny dole uchystají vstřícné přivítání.

Nyní, když za zimního úsvitu ještě panuje tma, vlny moc vstřícně nevypadají. Denní světlo se nachází ve stavu hibernace stejně jako studený plaz pod hladinou, ospalý, hladový. Jedinými diváky, co tu zůstali, jsou promrzlí a znudění rackové tulící se k sobě kvůli teplu a ochraně před sněhem, který začal opět padat. Několik se jich rozletí do okolí, když zaslechnou ten zvuk. Z přítmí se ozývá hekání námahou a mumlání kleteb. Také jakýsi zvuk těžkého předmětu taženého po zemi. Ale většinu ptáků to nezajímá a zůstávají na místě, protože se strachují, jak přežijí ve vichru a sněhové bouři, aniž by se nechali odvát nad širý oceán. Podivným zvukům nevěnují pozornost do chvíle, než někdo z okraje útesu shodí jiný druh skokana. Jak se s narůstající zuřivostí v přetrvávající tmě časného rána zvedá vítr, tenhle zvláštní skokan nepadá s rozpaženýma rukama jako šíp, který chce protnout vlny. Má svázaná zápěstí. Oči mu nezavřel stres, napětí nebo soustředění, nýbrž smrt. Řítí se neohrabaně dolů, přímo do Hadího doupěte. Nárazem do hladiny si nejspíš zlomí vaz, což bude běžné poškození vzhledem k tomu, v jakém stavu už se mrtvola teď nachází. Když tělo třeskne o hladinu, ptáci uvěznění mezi strachem a nelítostným počasím se vyplaší a rozletí do okolí. Z okraje útesu shlíží stín v naději, že proud vytáhne tělo podzemními tunely na otevřené moře a zažene ho hodně daleko odsud. Aby po něm nezůstalo ani stopy. Naposledy se podívá, potom se otočí a vydá se na zpáteční cestu, během níž bojuje s vichřicí stejně jako vystrašení ptáci.

DVA

„Zatracená práce,“ hekla zadýchaně Cara, když za sebou zabouchla dveře auta. Uvnitř se oklepala jako mokrý pes. Venku to bylo divoké. Vítr do Cary strkal a šťouchal celou cestu ze stanice k autu, až si připadala jako otloukánek na školní chodbě. Zahleděla se skrz čelní sklo přes soumrakem zahalený přístav. Bylo teprve pět hodin odpoledne, ale slunce už téměř zapadlo. Blikající vánoční světýlka natažená mezi pobřežními lampami poskakovala a chvěla se pod náporem větru jako ve smrtelné křeči po zásahu elektrickým proudem. Cara sledovala, jak mohutné vlny narážejí do mola a pohazují si s rybářskými loděmi jako děti s hračkami při dovádění ve vaně. Bouře udeřila na ostrov s až osobní záští. Celý ho obklopila. Už zkraje odpoledne nešlo dohlédnout na pevninu. Jako kdyby vítr zavál ostrůvek místních obyvatel dál do Atlantského oceánu. Dál od světa.

Předpověď také ohlašovala brzké sněžení.

Cara doufala, že se nevyplní.

Nastartovala motor, vyjela z parkoviště a vydala se po hlavním tahu přes obec směrem k Daithího hospodě U Derranea. Ulice byly prázdné. Ostrované uposlechli varování a zůstali v bezpečí svých domovů. I Cara by byla ráda doma. Jenže na celém ostrově byla jedinou členkou místní policie, zvané garda. Měla povinnosti. V porovnání s kolegy na pevnině mívala v práci obvykle klid, jelikož se starala pouze ostrov o osmi stovkách obyvatel převážně dbalých zákonů. Ale když ji od kolegů odřízla bouře, pak to nebyl žádný med. Polovinu pracovní doby pomáhala zranitelnějším ostrovanům s přípravami na blížící se smršť.

Cara zastavila před hospodou. Zhluboka se nadechla, aby se v duchu obrnila před další bitvou s vichřicí. Vyhoupla se z auta a utíkala po chodníčku k budově. Okny orámovanými vánočními řetězy spatřila měkké světlo vycházející z krbu. Prostor jako by se scvrkl kolem hrstky otužilých ostrovanů, kteří to riskli a vyrazili na jedno. Otevřela dveře a vpadla dovnitř.

Veškeré osazenstvo hospody strnulo.

Sklenice napůl pozvednuté ke rtům, přerušená konverzace. Mezi obyvateli zavládlo ticho. Cara si připadala jako šerif, který se ve městě právě ujal úřadu. Akorát že tu žila už deset let. Nevěděla, proč se všichni vůbec namáhali zmlknout. Kdyby pokračovali v tlachání, vyloučili by ji ze svých řad úplně stejně, jako když se odmlčeli. Jejich mateřským jazykem byla irština a věděli, že ji Cara neovládá. Stejně jako většina Irů přistupovala k tomuto jazyku váhavě. Čímž si přízeň místních rozhodně nezískala.

Když procházela hospodou, jeden z pijáků zamumlal na pozdrav: „Seržantko,“ a sotva znatelně na ni kývl, ale rozhodně se jí nepodíval do očí.

Měla namířeno k baru. Viděla, jak si tam Daithí povídá se staříkem v bekovce, jedním ze štamgastů. Minula skupinku neznámých lidí v rohu, kteří si vesele povídali. Turisté, dokonce i v tuhle roční dobu. Ostrov se svou mystickou minulostí, zříceninami a umístěním na okraji světa sem neustále přitahoval návštěvníky.

Zastavila se u barového pultu a opřela se lokty o jeho desku z leštěného dubového dřeva. Přestože se mezi ní a lidmi, kterým sloužila, stal jejich jazyk jablkem sváru, slyšet ho plynout z Daithího rtů, poslouchat jeho lyriku, pro ni bylo rajskou hudbou. Pokradmu se ohlédla přes rameno, aby se přesvědčila, jestli už ji pijáci přestali brát na vědomí. Vícero hlav se k ní prudce otočilo. Věděla, že důvodem averze vůči ní není pouze jazyk. Byla totiž také cizí. Jistě, její otec se tu narodil a taky tu už celou dekádu žila se svou mamó – babičkou, která byla ostrovanka, a tudíž jedna z místních. Jenže plíce novorozené Cary kdysi prvně vdechly zkažený městský vzduch, a ne ledově čistý mořský vánek. Na což jí nikdo nedovolil zapomínat.

O některých večerech, kdy její děti i babička už spaly a Cara naslouchala vlnám tříštícím se o pobřeží, ji napadalo, že problém ve skutečnosti vůbec nemusí souviset s jazykem. Ani s tím, že se na tomto ostrově nenarodila. Možná že ji ve skutečnosti nesnášeli kvůli té dávné nešťastné události. Třeba právě jí dávali za vinu to, co potkalo Cilliana.

„Ahoj, jak se vede? Tváříš se hrozně vážně.“

Daithího hlas ji vytrhl z jejích myšlenek. Zvedla hlavu a usmála se.

„Jenom jsem byla duchem úplně jinde. Náročný den.“

„Všichni po tobě dneska večer umírají touhou.“

Cara se usmála o něco víc.

„Taky už se jich nemůžu dočkat.“

Daithí, který měl vysokou a statnou postavu rybáře, nemusel u dveří zaměstnávat vyhazovače. Když se velice zřídka v hospodě objevil problém, nikdy nepotřeboval zvýšit hlas. Stačilo se na dotyčného podívat. Daithí byl tichý, přemýšlivý člověk. Jeden z jejích nejlepších kamarádů. Spolu s Maurou Conneelyovou, učitelkou na místní základce, tvořili úzce semknutou trojici. Přátelili se už od osmi let, kdy se seznámili na bílých písčinách Kilmurvey Beach. Cara, holka z města, tam potkala divokou ostrovanku Mauru a rozumného Daithího. Tři úžasné letní měsíce trávené spolu každý rok položily základy přátelství, které přetrvalo dodnes.

„Tvoji hosti?“ Cara naklonila hlavu ke skupince v rohu.

„Jo, obsadili všechny pokoje.“

„Tak to máš na tuhle roční dobu hezký příjem.“

„Rozhodně to vítám. Mimochodem,“ pokračoval Daithí, „ulevilo se mi, že už jsi tady. Ostatní z party se báli, že se ráno nebudeš moct kvůli bouři z Galwaye vůbec vrátit.“

„Vím, taky jsem měla strach. Představ si, že by se sem všichni po tom všem dostali, jen já bych zůstala uvězněná na pevnině.“

Daithí zavrtěl hlavou.

„Jela jsem poslední lodí. Měla jsem hrozné štěstí.“ Ranní plavba z pevniny na ostrov byla děsivá, každou chvíli se zdálo, že vítr plavidlo převrátí. Kapitán musel pasažéry s žaludky na vodě z lodi popohánět. Pak to otočil a spěchal na pevninu, než by ho bouře na ostrově uvěznila až do silvestra.

„Takže tu jsme odříznutí do doby, než ten nečas přejde.“

„Jako obvykle.“ Cara nesnášela ten pocit, když lodě nesměly vyplout a desetimístný malý aeroplán se nemohl vydat na desetiminutový let na pevninu. Byla tak blízko, a zároveň tak daleko. Navzdory jednadvacátému století tu zůstávali odříznutí od světa stejně jako mniši před pěti stovkami let, kteří tu žili a modlili se ve studeném kamenném klášteře, jehož ruiny se stále na ostrově povalovaly. Cara se nedomnívala, že by si na to někdy dokázala zvyknout. Na tu zranitelnost. Na to, že kdyby se přihodilo něco zlého, zbudou tu odkázaní jen sami na sebe. Možná že právě v tomhle byli ostrované odlišní. Tenhle pocit izolovanosti znali jak svoje boty. Tvořil jejich součást. Outsideři jako Cara to nemohli nikdy pochopit.

„Jak se mají ostatní? Maura mi včera večer poslala video. Každý na něm vypadá, že se beze mě náramně baví.“

„Ono se nám po tobě stýskalo, jen se neboj.“ Daithí se usmál. „Vlastně to bylo celkem zvláštní. Seamus má lehký americký přízvuk. Ferdia se zase tolik nezměnil, i Sorcha je pořád skoro stejná, ale jsou tak nějak po londýnsku protřelí, víš, jak to myslím?“

Seamus, Ferdia, Sorcha. Zbytek party z těch nádherných letních dní. Když vyrostli, tihle na ostrově nezůstali. Po té nešťastné události.

„Divím se, že nemáš šílenou opici,“ řekla.

„Většinou jsem stál za barem. Navzdory záběrům na videu to zase taková divočina nebyla.“

„Měli jste si uspořádat soukromou sešlost po zavíračce. Vzhledem k tomu, že jediná místní garda byla pryč...?“

„Ale ne… Věděl jsem, že na nás díky svým schopnostem superpolicistky dohlížíš i za vodou!“

„Mně by to nevadilo.“ Cara povytáhla obočí, na rtech jí pohrával lehký úsměv.

„No, ono to ani nebylo třeba. Maura zvadla už kolem půl dvanácté a usmyslela si, že musí domů.“

„Opravdu? To se jí moc nepodobá.“ Obočí zůstalo povytažené, ale úsměv se vytratil.

„Vím, proto jsem ji taky doprovodil domů. Říkala, že je v pohodě, ale chtěl jsem si být jistý.“

„Možná že i ta nespoutaná, střelená Maura Conneelyová nakonec stárne.“

„Ve čtyřiatřiceti zase tak stará není, Caro.“

„Pravda, jen to tak člověku někdy připadá.“ Promnula si dlaněmi obličej.

„Takže,“ Daithí se dal do otírání barového pultu, „už ses od svého ranního návratu na ostrov viděla s ostatními?“

„Ne. Po připlutí jsem se sice stavila u Seamuse doma a zvonila u dveří, nikdo mi ale neotevřel.“

„Nejspíš vyspávali opici.“

„Po večírku, který skončil v půl dvanácté? Pak možná doopravdy stárneme.“

„Mám takové tušení, že si po návratu dali ještě pár drinků před spaním. Seamus říkal, že jim doma nejde topení, takže se nejspíš, než šli na kutě, zahřáli kapkou jamesona.“

„Jo, to zní pravděpodobně.“ Cara se podívala na hodiny nad barem. „Kdy končíš?“

„Courtney už je na cestě, aby převzala směnu, takže můžu jít, hned jak dorazí.“

„Výborně. Dobrá, počkám na tebe v autě. Až to tu skončíš, přijď za mnou.“

„Do auta nechoď. Sedni si támhle ke stolu, něco ti přinesu.“

Cara se ohlédla přes rameno na hosty.

„Ignoruj je, Caro.“

„Moc to nejde.“

Postarší muž sedící opodál se k nim otočil a přes barový pult na ně upřel poněkud nejistý zrak. Ukázal na Caru.

„Féach ar do chuid gruaige rua,“ řekl. „Ní maith liom an phiseog sin i láthair na huaire!“

„Seržantce to řekni anglicky, Liame,“ upozornil ho Daithí.

Chvíli trvalo, než to Liamovi došlo, pak se usmál a odkašlal si.

„Pardon, paninko.“ Opět zakašlal. „Řekl jsem, že v tuhle roční dobu nerad vidím vaše zrzavé vlasy, kvůli tomu, co praví piseog… tedy pověra.“

Cara na to nic neřekla.

S nepřítomným úsměvem se zakymácel na barové stoličce a vydal se na pány.

„Ach jo, zpropadený piseog… naprosto hloupá pověra,“ prohodila Cara a otočila se k Daithímu. „Vždycky mi připadalo zvláštní, že v zemi, která je údajně plná ryšavců, existuje pověra, že když na Nový rok potkáš jako prvního člověka zrzku, budeš mít po zbytek roku smůlu. To aby pak nikdo celý den nevycházel z domu!“

„Nejspíš to vymyslel někdo, komu už lidi lezli po Vánocích krkem,“ řekl Daithí. „‚Nezlob se, ale dneska nemůžu jít ven, abych náhodou nepotkal nějakou zrzku. Podej mi bonboniéru a dálkový ovladač.ʻ“

„Ha, na tom možná něco bude,“ zasmála se Cara. Pak si povzdechla. „Už se nemůžu dočkat, až se mi budou všichni příštích pár dní velkým obloukem vyhýbat.“

Daithí se na ni zadíval.

„Vím, že už jsem to říkal, ale proč to s učením irštiny ještě nezkusíš? Třeba by to lidi ocenili?“ domlouval jí vlídným tónem. „Spousta věcí by se tím mohla ulehčit.“

„Zkouším používat těch pár výrazů, co znám, ale nikdy to na nikoho neudělalo dojem.“

Daithí se zamračil, ale už nic nedodal.

„Dobrá,“ řekla Cara. „Jdu k autu. Uvidíme se, až dorazí Courtney.“

„Což by mělo být maximálně za deset minut, ok?“

Otevřely se dveře a do hospody vešel štamgast s vlasy rozcuchanými nevlídným počasím. Poryv větru, který ho následoval, roztřásl fotkami rozvěšenými po stěně. Jedna se zhoupla tam, pak zase zpátky. Potom s třesknutím dopadla na dřevěnou podlahu, po níž se rozlétly úlomky skla. Rána přerušila tichou konverzaci. V hospodě už podruhé toho večera zavládlo mlčení. Všechny oči se upřely k místu, kde předtím visela zarámovaná fotografie.

„Ach jé, tak tenhle piseog opravdu nevěští nic dobrého,“ prohlásil postarší pán vracející se ze záchodků a hlasitě nasál vzduch našpulenými rty. „Ani za mák dobrého.“ Zamlaskal a zavrtěl hlavou.

Daithí zašel dozadu pro smeták.

„Co to znamená?“ zeptala se Cara, rozčilená nad vlastní zvědavostí.

„Když spadne obraz ze zdi? Znamená to, že někdo umře.“

TŘI

Cara strčila do dveří a vyšla z hospody. Už by tam nevydržela ani minutu. S pověrami těchto lidí a předzvěstmi smrti nechtěla mít nic společného. Sama si to prožila na vlastní kůži, a ještě aby teď takové nesmysly musela poslouchat.

Náhlý vichr ji zastihl nepřipravenou, zmocnil se její čepice a přihrál ji dalšímu poryvu větru, který ji odnesl dál a zavěsil ji na jeden ze stromů lemujících silnici.

„Vrať ji!“ zaječela Cara do večerní oblohy. Tohle místo jako jediné na ostrově bylo dostatečně kryté, aby zde mohly růst stromy. Všude jinde dul od oceánu takový vítr, že většinou jen tu a tam přežíval osamělý zakrslík. Devětadevadesát procent povrchu ostrova tvořila jen chaotická změť zídek z vápencového kamene, které oddělovaly jednotlivá políčka. Placatá, nevýrazná. Místo, na němž se teď Cara nacházela, bylo jediné, kde si nemohla pro čepici dojít.

Zírala vzhůru na čepici zachycenou ve větvích. Sotva ji na pozadí temné podmračené oblohy rozeznala. S povzdechem se jí prozatím musela vzdát. Pokud se kulich během bouře z větví uvolní, cestu k majitelce si najde. Tady každý věděl, kam přesně ho má vrátit.

Posadila se do auta a zadívala se na sebe do zpětného zrcátka. Krátká doba bez čepice jí z vlasů svázaných do uzlu udělala paseku. Několik tmavě ryšavých pramenů se uvolnilo a teď trčelo kolem hlavy jako hadi bájné Medúzy. Pokusila se dlaněmi vlasy uhladit a pořádně se prohlédla v zrcátku. Pak si přejela prsty po tváři a dotkla se brady. Vypadá stále jako ta Cara, kterou její parta znala před deseti lety?

Vylovila mobil a pustila si video vzkaz, který jí Maura včera večer poslala přes whatsapp. V laciném a ne zrovna vesele působícím hotelovém pokoji, kde musela Cara přespat z pracovních důvodů, jí video zvedlo náladu. A upřímně řečeno trochu kamarádům záviděla. Opět klepla na tlačítko přehrávání. Autem se rozeznělo brebentění a tradiční irská hudba. Kakofonie zvuků značících dobrou zábavu.

„Stýská se nááám, seržantko Caróóó!“ ječela Maura, jejíž obličej se na záznamu opakovaně zjevoval a zase mizel. Dlouhé hnědé vlasy měla zastrčené za uši, pár pramenů se propletlo s velkými kruhovými náušnicemi. Jak ji na vteřinu upoutal vlastní obličej na displeji, začala si upravovat šňůrku na černo-bílé blůze. Zorničky modrých očí měla rozšířené a nezaostřené, tváře zrůžovělé. Tohle všechno svědčilo o skvělé zábavě. Zubila se od ucha k uchu. Potom se obraz prudce roztřásl, ale vzápětí se opět objevil Mauřin obličej s rukou, ve které držela drink. „Jejda, pardon, o čem jsem to mluvila? Aha, že nám tu chybíš, cailín! Přejeme si, abys nemusela trčet ve smradlavém Galwayi, ale byla tady u Derranea se svou… pozor, víření bubnů… partou!“ Obraz na displeji se zhoupl, z čehož se Caře zvedl žaludek, načež se vedle Maury objevily další čtyři obličeje. Všechny rozpálené a veselé, stejně jako Maura. Ferdia, Sorcha, Seamus a Daithí.

Ferdia zavítal na ostrov už loni, ale jen aby si vyzvedl popel zesnulé matky. Předtím ho Cara neviděla devět let. A teď to bylo téměř deset let, co se naposledy setkala s ostatními dvěma z party. Deset let od nešťastné události. Tehdy se parta rozpadla. Pouta, která její členové považovali za nerozbitná, se ukázala křehká jak motýlí křídla. Kamarády pohromadě naposledy viděla navlečené v černém. Pak se všichni rozprchli, rozehnáni zármutkem.

Ale s nadcházejícím Cillianovým výročím se začaly objevovat pokusy o kontakt. Nejdřív poslala Sorcha e-mail, že prý s Ferdiou dali řeč a plánují přijet domů si zavzpomínat. Pak telefonoval po hrozně dlouhé době Seamus a rozhovor se také stočil k jeho příjezdu. Postupem času došlo na věc. A teď měla Cara před sebou jejich zpocené, šťastné obličeje – ale už to nebyly tváře kamarádů z jejího mládí, nýbrž o něco starších, dospělých lidí.

„A Chara! Tar ar ais anois!“ blábolila na displeji Sorcha, která přiopile přešla do mateřštiny. Caro! Hned se vrať! Na neostrém záběru se zubila do kamery. Navzdory tomu, že ji Daithí popisoval jako protřelou Londýnem, na její vlasy, stále odbarvené na špinavě blond, s tmavými odrosty u kořínků, byl tak milý pohled. Posedlost Madonnou raných osmdesátek ji očividně neopustila.

„Airímid uainn thú, a stór!“ Chybíš nám, zlatíčko!

„Anglicky, Sorcho, anglicky!“ plísnil manželku svým úsečným povýšeným hlasem Ferdia za jejími zády. Vlasy jí spadaly za ramena, jak k němu vzhlédla s vykulenýma očima značícíma, že má mysl otupenou alkoholem. Ferdia zavrtěl hlavou. Pak se do toho vložil Seamus.

„Na viděnou zítra, Caro! Dneskas nám tu chyběla!“ Dvojí zamumlání písmene „s“ ve slově „dnes“ bylo jediným prořeknutím, že toho vypil stejně jako ostatní. Moc mu to slušelo. Kalifornské slunce a tamní životní styl mu očividně šly k duhu. Po stranách nakrátko ostříhané světle hnědé vlasy měl sčesané dozadu, v modrých očích jiskrný pohled – v partě bylo tolik modrookých – a ty pihy! Přesně takové, jako měl jeho bratr. Seamus se mu podobal až příliš, bylo náročné se na něj dívat. Pak se Maura s mobilem otočila a kamera zaostřila na Daithího. Zamával a usmál se. Potom displej opět vyplnila Maura. S lesklýma očima a růžovými tvářemi. V bujarém hospodském veselí se jí na čelo lepily pramínky vlasů.

„Na viděnou zítra, Caro!“ zašvitořila. Maura pak s nataženou rukou zachytila na displeji opět celou partu držící se navzájem kolem ramen. V pozadí bylo slyšet hru na housle, bodhrán a irskou píšťalu, také klábosení rozveselených lidí. Všude poblikávala nevkusná světýlka, která Daithí o Vánocích rád rozvěšoval po celé hospodě, a vytvářela kolem skupinky před objektivem barevnou aureolu.

„Na viděnou zítra, Caro!“ hulákali sborově, dokonce se k nim odzadu přidal i Daithí. Maura nakonec poslala velikánský polibek a naznačila ústy: „Mám tě ráda, kočko,“ pak se objevily její obří prsty a video stoply.

O mnohém vypovídající údery kapek deště se sněhem na čelní sklo přiměly Caru zvednout hlavu od mobilu. Už to začínalo. Vzdychla a uspala telefon. Odložila ho vedle řadicí páky. Další příval plískanice. Nyní hustší. Cara se podívala z bočního okénka a zahlédla Courtney, Daithího barmanku. Při chůzi se choulila do péřovky, která jí byla velká, a bojovala s větrem. Cara stáhla okénko.

„Dobrý den, Courtney!“ zavolala. Do auta napadal déšť se sněhem. Hned se na tmavě modrých kalhotách Cařiny uniformy rozpouštěl a zanechával temné skvrny.

Tmavovláska vztyčila hlavu a usmála se.

„Seržantko Caro!“ zdravila na oplátku s výrazným newyorským přízvukem. Vydala se k autu. „Právě jdu do práce. Daithí bude určitě co nevidět u vás.“ Cara naslouchala výslovnosti Daithího jména. Dáj-hý. Neznělo to špatně. Zejména když se vzalo v úvahu, že patří k těm irským jménům, která cizinci vyslovují chybně. Mělo znít jen o něco jemněji: Dó-hý. Jméno jemné a něžné stejně jako jeho nositel.

„Díky, Courtney. A děkuju, že ho dneska večer zastoupíte.“

„V pohodě. Poradím si i sama. V tomhle počasí,“ zadívala se na oblohu, „zůstanou podle mě lidi doma. Dneska bude klid. Zvládnu to!“

„Kdybyste přece jen něco potřebovala, budeme u Seamuse Flahertyho. Ale už se běžte před tím hrozným nečasem schovat.“

„Dík. Užijte si to. Nashle!“

Dívka se usmála, zamávala a spěchala dál. Cara vytáhla okénko. O pět minut později už se k ní blížil v teplém oblečení ten, na koho čekala. Naskočil do auta.

„Ahoj,“ pozdravila.

„Ahoj. Máš úžasné vlasy.“

„Ale nech toho.“ Cara se prohlédla ve zpětném zrcátku a znovu se pokusila zkrotit svůj účes. „Debilní vítr. Jestli tam dohlédneš, tak támhle nahoře na stromě mám čepici.“

„Proboha.“

„Pošlu náčelníkovi e-mail s žádostí o novou. A teď tedy máme vyzvednout Mauru, nebo se všichni setkáme až tam?“

„Nevím. Říkala, že mi brnkne, ale neozvala se.“ Daithí vytáhl mobil a zkoukl displej. „Ne, zatím nic. Takže odhaduju, že jí zase stávkuje wifina.“ Na ostrově byl prakticky nulový mobilní signál. Jediné řešení představovala Wi-Fi.

„Fakt je bez wifiny?“

„Ano, když ji šli včera dopoledne Ferdia a Sorcha pozdravit, řekla jim, že Wi-Fi nefunguje.“

„Teď ke konci roku jí to nikdo nespraví.“

„Ani náhodou. Radosti ostrovního života.“

„Cara se usmála. „Dobrá, to znamená, že se s námi těžko spojí. Pojďme se u ní stavit na cestě k Seamusovi.“ Cara nastartovala motor. Podívala se do zpětných zrcátek a vyhodila blinkr. Nedokázala se tohoto zvyku zbavit, i když věděla, že se na ostrově nacházejí všeho všudy tři stovky aut a dopravní zácpy tam téměř neexistují. Zapnula světlomety i stírače a vjela na silnici. Hned za hranicí obce si u krajnice všimla odvážného chodce. Zpomalila, zastavila a stáhla boční okénko.

„Dávejte na sebe pozor, Tomási. Je příšerné počasí.“

Muž se zastavil a pohlédl na Caru.

„Zažil jsem tu víc bouří, než vy jste měla teplých večeří, seržantko. O mě se nestarejte, budu v pohodě.“

Cara se s úšklebkem usmála.

„Jen jsem se snažila pomoct, Tomási. Užijte si večer.“ Cara začala vytahovat okénko. „Slán.“

„Na shledanou,“ odpověděl a kráčel ve větru a plískanici dál. Cara se k Daithímu obrátila s prkenným úsměvem na tváři.

„Tak vidíš, Daithí. Řekla jsem irsky na shledanou a dočkala se rozloučení v angličtině.“

„Nemůžeš všechny posuzovat podle bručouna Tomáse.“

„Nevím. Každopádně mám pocit, že spíš než rychlý jazykový kurz potřebuju stroj času. Takový, který by sem navrátil mou matku.“ Cara se zadívala na imaginární hodinky na ruce. „A posunul čas zpět o třicet čtyři let, pět měsíců a… ehm… dva dny. To by mohlo být řešení.“

„Shodneme se na tom, že se neshodneme, Caro.“

„Jistě.“

O dvě minuty později zastavili před Mauřiným domem. Ihned bylo jasné, že ve venkovské chaloupce není nikdo doma. Všude panovala naprostá tma.

„Pro jistotu půjdu zaklepat,“ řekl Daithí, když vystupoval z auta.

Cara sledovala, jak během čekání poskakuje z jedné nohy na druhou. Pak se rychle vrátil – sám. Skočil do auta a zabouchl za sebou dveře. Plácl dlaněmi o sebe, aby si je zahřál.

„Takže doma není,“ řekl Daithí. „Musela vyrazit rovnou tam.“

„Dobrá. Vyrážíme za Seamusem. K domu Flahertyových.“ Cara vycouvala z příjezdové cesty a vydala se západním směrem vinutými uličkami, dokud se nedostala na silnici vedoucí podél pobřeží. Konverzace utichla, když se plně soustředila na řízení. Vozidlo tu bylo víc na ráně a poryvy větru mu narážely do boku jak stádo nosorožců. Cara musela volant svírat vší silou, aby udržela vozidlo na silnici. Všude kolem se ostrov krčil před bouří. Pohled na přetrvávající šeď ostrova – na koberce vápencového skalního podloží vyčnívající z hlíny, na labyrinty kamenných zídek a na roztroušené starověké ruiny – v jiné dny obvykle na chvilku osvěžil širý pás modré oblohy a mořské hladiny. Dnes ale ne. Dnes měla Cara před očima jednolitou šedou masu táhnoucí se od země až k nebesům. Žádný obzor, žádná úleva. Připadala si obklíčená ze všech stran.

Jela dál podél moře. Vlny hladově útočily na pobřeží, jako by chtěly ostrov pozřít. Plískanice, která se spustila, když Cara čekala před hospodou, teď řídla a z přítmí začal padat už jen sníh.

Náhle se před nimi objevil dům Flahertyových. Rychleji, než by Cara chtěla. Víceméně se podobal ostatním domům na ostrově. Nic zvláštního na něm nebylo.

Naposledy Cara přešla přes jeho práh před deseti lety. Až do dnešního rána to bylo deset roků, co Cara stála na jeho příjezdové cestě. Když během té doby musela projíždět kolem, pokaždé zarputile zírala přímo před sebe. Deset let byla dlouhá doba na to, aby se na takhle malém ostrově člověk dokázal vyhýbat konkrétnímu domu.

ČTYŘI

Cara zastavila s vozem na příjezdové cestě obyčejného domku. Bungalov z cihel s šikmou střechou z břidlicových tašek byl bíle omítnutý jako téměř všechny ostatní domy na ostrově.

Podívala se na Daithího, který bez hnutí zíral přímo před sebe. Jak tam tak seděli, bouře s autem pohupovala, přestože stálo v zákrytu budovy.

„V pohodě?“ zeptala se.

„Ano. Neboj… Vždyť jsem je vyzvedl u lodi… a odvezl domů.“

„To od tebe bylo hezké.“

„Podle mě by ses měla připravit…“

„Připravit na co?“

„Ten dům… je…“ Vzdychl, pak se zhluboka nadechl. „Asi víš, jak tu všechno začne upadat, když se o to někdo nestará? Když panuje drsné počasí a tak? V baráku je chladno, vlhko, nefunguje topení. Vypadá to tam opravdu zchátrale.“

„Bude to v pohodě, Daithí, neboj. Mají velký krb, kolem kterého se usadíme.“

„Nejde jen o to.“ Daithí se na chvilku odmlčel. Cara sledovala, jak si tříbí myšlenky. „Myslím, že jakmile bylo po pohřbu, Seamus doma prostě zamkl a odjel. Od té doby tam nejspíš na nic ani nesáhl. Je to tam všechno trochu… asi jako u slečny Havishamové, Caro. To je ten největší problém. Nic tenkrát nezabalil, nic nevyhodil. Řekl bych, že to bylo nad jeho síly. Vypadá to tam přesně jako před deseti lety. Obrazy na stěnách, knížky na policích. Stejně jako vše ostatní.“

„Aha.“

Sklopila pohled.

„Nebude ti tohle vadit? Nemusíme tam. Můžeme se zase vrátit do hospody. Mohl bych tam pro nás vyhradit separé koutek.“

Cara zvedla hlavu.

„Ne. Zvládnu to.“

„Určitě?“

„Až moc dlouho jsem se tomuhle místu vyhýbala. Seamus není jediný, kdo se k situaci nedokázal postavit čelem.“

Daithí na ni upřeně hleděl.

„Vážně, Daithí. Budu v pohodě. A kdyby ne, zdrhneme zpátky do hospody. Domluveno?“

„Domluveno.“

Cara si natáhla přes hlavu kapuci a otevřela dveře auta. Vystoupila do bouře. Poryv větru se sněhem ji štípal do očí. Teplota ještě poklesla, zima cenila zuby. Navzdory předpovědi počasí Cara doufala, že přívaly sněhu nebudou tak velké. Doběhli ke dveřím. Zvedla ruku a chtěla zaklepat, ale dveře se rozletěly dřív, než se jich stačila dotknout.

„CARO!“ vykřiklo sborově několik rozradostněných hlasů. Ve dveřích se tísnil a tlačil tříhlavý tvor, který k ní natahoval mnoho rukou a chňapal po ní. V pozadí bylo vidět zelené tapety s květinovým vzorem, na které dávno zapomněla. Seamus, Ferdia a Sorcha, všichni radostí bez sebe, ji vtáhli do domečku.

„Tak jsi tady!“ zvolala Sorcha, přitáhla si ji k sobě a objala.

Daithí bez povšimnutí ostatních překročil práh a zavřel za sebou dveře.

„Je tak skvělé tě zase vidět, Caro,“ lapala po dechu Sorcha, odstrčila ji na délku paže před sebe a prohlížela si ji. „Mrzí mě, že to trvalo tak dlouho, jenže to prostě bylo tak… těžké. Bylo těžké odsud odjet, ale ještě těžší se vrátit, chápeš?“

Cara se vpíjela pohledem do své dávné kamarádky, která si stále byla tak podobná. Světlé vlasy měla na temeni ledabyle svázané do uzlu. Vypadala unaveně, ale včera šla pozdě spát, a po večírku nikdo nevypadá na sto procent. Ale stále byla drobná a hezká jako kdysi.

„Chápu,“ odpověděla Cara. Sorcha ji opět objala.

„Nech ji trochu vydechnout, Sorcho.“ Před Caru se postavil Ferdia. Přestože měl postavu vysokou jako Daithí, byl z úplně jiného těsta. Hubený, nažloutlý, nevyzpytatelný, jeho tmavě hnědé vlasy působily jako prakticky černé. Oči měl oficiálně oříškové, ale zorničky a duhovky se mu slévaly do sebe a tvořily tmavá neproniknutelná jezírka. Položil jí ruce na ramena a shlédl na ni. Cara si všimla roztřepeného uzlíku čouhajícího zpod manžety košile, takže stále nosil ty kožené nátepníky, které mu zůstaly z rockového pubertálního období.

„Ty vůbec nestárneš, stejně jako já,“ říkal a zubil se na ni. „Toho jsem si rozhodně všiml už loni v létě. Jen jsem ti to nechtěl říct.“ Usmíval se, v tmavých očích mu jiskřilo.

„Dík!“ smála se Cara.

„Ale musím přiznat, že na mě uniforma gardy funguje. Je rajcovní!“ Se smíchem ji vzal do náručí, zatímco Cara ho s předstíranou zlostí plácla do hrudi.

„Dej si bacha, jinak tě zatknu,“ smála se mu na prsou. Pak ho přitáhla k sobě, objala a propletla si za jeho zády prsty.

„Ale no tak, seržantko!“

Ucítila, jak jí někdo rozplétá prsty a odtahuje ji od Ferdii. O její pozornost usiloval Seamus. Zaraženě a beze slov na sebe hleděli. Neviděla ho od doby, co odjel do Ameriky. A teď tu stál v celé své hollywoodské kráse. Jen se usmáli, pak si padli do náručí. Cara cítila jeho tělesné teplo, jako by s sebou přivezl zlaté kalifornské slunce. Pak se odklonila.

„Příště neodjížděj na tak dlouho, brouku,“ řekla.

„Omlouvám se. Já… já…“

„Ne. Nic neříkej. Nemusíš říct ani slovo.“

Seamus přikývl. Slzy, které měla na krajíčku, viděla v odrazu Seamusových očí. Dotkla se jeho tváře. Usmál se, modré oči se mu leskly.

„Tak už pojďme vypadnout z téhle mrazivé chodby!“ zakřičel Ferdia. „Šup do kuchyně, do tepla!“ Cara nebyla proti. Byla tam hotová ledárna, o nic mírnější než venku. Shledání po letech mohlo pokračovat u krbu.

„Dorazila už Maura?“ zeptala se Seamuse cestou do kuchyně.

„Ne,“ vrtěl hlavou. „Mysleli jsme, že je možná s tebou.“

„Ne, s námi nebyla.“ Cara vnímala mobil v kapse kalhot. Přejela prsty po jeho obrysu a zvažovala, jestli ho nevytáhnout.

„Určitě brzy dorazí,“ ujišťoval ji Seamus. „Mám radost, že se za těch deset let vůbec nezměnila,“ říkal se smíchem. Cara se zazubila a odtáhla ruku od mobilu. Stejně nejspíš nebyl signál.

Všichni se nahrnuli do velké kuchyně. Stěnu, kde byl zadní východ z domu, lemovaly skříňky ze sedmdesátých let. Žádné z dvojitých dvířek v hořčicovém a stříbrném odstínu nevisely ve stejném úhlu. Naproti nim, tam, kde se vchází, stála řada laminovaných skříněk oddělující kuchyňskou část od zbytku místnosti. Ve vzduchu visel navlhlý odér. Cara se rozhlížela kolem. Příšerná kuchyň vyšla z módy už dvacet let předtím, než sem prvně vkročila coby stydlivá čtrnáctiletá holka.

Druhá část místnosti na tom byla o trochu lépe. Cara přejela dlaní po hrubém povrchu dubového venkovského stolu, otlučeného a poškrábaného léty používání. Pak se zadívala na krb vévodící protilehlé stěně. Byl postavený ve stylu starých ostrovních chalup, kde v takovýchto místnostech přebývala celá rodina; robustní a široký, dostatečně velký na to, aby se u něj dalo vařit a aby vyhřál veškeré prostory. Cara začala pociťovat lehkou závrať, dlouhé roky rotující v mysli pozpátku s ní otřásly. Při pohledu na starou pohovku a křesla rozestavěná kolem krbu nevěděla, jestli se má smát, nebo plakat. Nábytek čalouněný látkou ve hnědém a hořčicovém odstínu měl podle Cary jen velice málo společného s přírodou. Nikoho, kdo má kocovinu, by neměli nutit dívat se na vzorek té látky. Byl natolik ošklivý a zastaralý, že se nejspíš už opět dostal módy, odhadovala Cara. Celkový obrázek dotvářel jednoduchý dýhovaný konferenční stolek na šikmých nožkách. Na ostrově byla spousta takto vybavených domů. Kvůli vysokým cenám za dopravu čehokoli většího, než člověk sám unesl, si lidé staré věci nechávali. Pokud měli práci a zůstali na ostrově.

Cara se dotkla pohovky v očekávání rány statické elektřiny. Podobné šoku, jaký teď prožívala po návratu na tohle místo. Daithí měl pravdu, když ji předtím varoval.

Rozhlédla se po stěnách ve snaze objevit zarámovanou fotografii, která tam určitě někde byla. Cillian…

Ucítila, jak ji někdo bere kolem ramen.

„V pohodě?“ ozval se jí u ucha Daithího tichý hlas.

Cara přikývla.

„Měls pravdu. Nic se nezměnilo. Čas se tu zastavil.“ Opřela se o něj.

„Dej vědět, pokud už by toho na tebe bylo moc.“

„Dík.“

Seamus obešel pohovku, za sebou táhl koš plný rašeliny. Zazubil se na dvojici kamarádů.

„Deset let stará rašelina, co jsem našel v kůlně. Myslíte, že bude hořet?“ Jednu briketu přírodního paliva hodil do krbu. Plameny olízly nově příchozí předmět ve snaze zjistit jeho hořlavost. Za hlasitého výstřelu podobného petardě vyplivla vlhká rašelina spršku jisker.

„Ku-va!“ vykřikl Ferdia, ale znělo to divně. Hlas školený na soukromém lyceu nesouzněl s klením dělnické třídy. Puch spáleniny všechny upozornil na zbloudilou jiskru doutnající na koberci. Ze směsice pachů prachu, vlhka a spáleniny se zvedal žaludek.

„Do prdele!“ zaječel Seamus a jiskru zadupal. „Dobrý, všechno v pohodě, mám to. Žádný strach, kamarádi. Všechny jsem nás zachránil.“

„Díky, Seamusi,“ zapěla Sorcha z kuchyně.

„Ty náš hrdino,“ dodala Cara.

„Mám risknout další?“ zeptal se s druhou velkou cihlou rašeliny v ruce.

„Jen do toho, dobrodružství vstříc.“

Když hodil obloukem cihlu do krbu, následovala další sprška jisker. Seamus chvíli tančil na koberci, dokud je všechny nezašlapal.

„Nechce mi třeba někdo pomoct nakrájet zeleninu?“ volala Sorcha.

„Jasně,“ řekl Daithí.

Stiskl Caře paži a šel pomoct Sorše. Cara se ohlédla přes rameno a pozorovala dvojici v kuchyni. Daithí vzal do jedné ruky svazek mrkví, do druhé nůž. Jak si v paměti spojovala jednotlivé obrázky, spatřila vedle dvojice i paní Flahertyovou. Před očima se jí v duchu objevil obrázek, jak tam stojí Cillianova a Seamusova matka. U sporáku. Vytahují talíře z hořčicově zbarvených skříněk, jejichž dvířka tehdy ještě nevisela tak nakřivo.

„Nevíš, kdy má dorazit Maura?“ zeptal se Ferdia, který se s pohledem na Caru usadil do křesla, a vrátil ji tak ze vzpomínek na minulost do současnosti.

„Maura? Nevím. Podle všeho má neomluvený příchod.“

Blížil se k nim Seamus, v levé ruce držel zkřížené sklenice na víno, v pravačce láhev červeného.

„Na, čapni jednu.“ Napřáhl k nim ruku se sklenicemi. Nehledě na etiketu naplnil Ferdiovi velkou sklenku až po okraj. Pak se otočil ke Caře.

„Dáš si nejdřív víno, nebo se půjdeš převléknout? Předpokládám, že sis přinesla ještě něco na sebe? Přespíš tu?“

Cara shlédla na svou uniformu. Nebyl to nejvhodnější ohoz na večírek. Mohla se předtím jet domů převléct, ale už tak o jeden celý večer s partou přišla, tak dnes nechtěla ztratit ani minutu.

„Víno,“ odpověděla, pak si rozepnula bundu a přehodila ji přes opěradlo dubové židle. Natáhla se pro sklenici. „A taky tu přespím. O děti se stará mamó. Jeden mejdan už mi utekl.“

„Výborně.“ Seamus se zazubil a naplnil jí sklenici. „Tak už se posaď. Včera jsi nám hrozně chyběla! Máme co dohánět.“

„To tedy máme,“ přisvědčila Cara. Vybrala si nejbližší křeslo, a když se posadila, látka vydala zatuchlý zápach. Strčila nos do sklenice, aby radši nasála vůni vína.

„Jak se vede mamó?“ vyzvídal Seamus. „A jak se mají děti, moje neteř a můj synovec? Jsem hrozný strejda. Zato ty jsi moc hodná, že mi posíláš e-maily s fotkami a novinkami, přitom na ně tak málokdy reaguju.“

„Netrap se tím. Všichni jsme v pořádku. Prostě si tak žijeme, stejně jako ty. Mamó je zdravá jako řípa, v osmasedmdesáti má stále spoustu sil. Saoirse a Cathal se mají skvěle. Určitě se s nimi během pobytu tady uvidíš.“

„Už se nemůžu dočkat. Nejspíš hodně vyrostli.“

„Budeš v šoku, jsou skoro samostatní.“ Cara se usmála. „A jak se máš ty? Jaké je to v Hollywoodu?“

„Žiju si svůj sen, Caro!“ smál se Seamus s jiskrou v oku. „Vlastně je to báječné. Psaní scénářů miluju. Hádej, kolik vydělal můj poslední film?“

„Povídej.“

„Sto padesát milionů dolarů! Dokážeš to pochopit?“

„Ne, to asi nedokážu,“ vrtěla Cara hlavou, celá vykulená.

„Vejtaho,“ štěkl na něj Ferdia.

„Dej mi pokoj,“ odbyl ho Seamus s úsměvem.

„Já myslel, že všechny ty filmy píše vždycky celá skupina scenáristů?“ zapochyboval Ferdia. „Takže přímo ‚tvůj film‘ to asi není?“

Seamus zavrtěl hlavou. „To máš na mysli televizní pořady, tam sedí u psaní vždycky celá banda lidí. Ale u mých filmů jsem to jen já. No, někdy si někomu řeknou, aby můj scénář upravil… očividně mi nejdou zakončení! Ale i tak je to z devětadevadesáti procent moje práce.“

„Tak to je něco,“ řekla Cara.

„Zas taková paráda ne,“ namítl Ferdia. „Každý ví, že scenáristi jsou v Hollywoodu na nejnižší příčce potravinového řetězce.“

„Nezáviď,“ řekla Cara s úsměvem. „Copak ty si v Londýně nežiješ jako pán?“

„Jako pán, tak to ti teda nevím. Ale přežíváme. Berňák nám ještě u dveří nezvoní.“

„Co tam vlastně děláš?“ chtěla vědět Cara.

„Ále, znáš to… Tak různě.“

„Dík za vysvětlení.“

„Mám toho spoustu rozehraného, takže po dlouhé době jsem spokojený. Sice to není sto padesát milionů, ale takové štěstí jako Seamus každý mít nemůže, nebo snad ano?“ Ferdia vyplázl na Seamuse jazyk.

Ten se zamračil a chystal se něco namítnout, ale zarazil se. Zadíval se na Caru.

„A co ty a život na ostrově? Jak se ti tu daří?“

„No…“ Dnes nebyl vhodný den na kňourání. Jenže bylo dost těžké na tu otázku odpovědět. Zachránil ji Ferdia, když otočil list.

„Už s tím začali?“ zeptal se a dychtivě se na křesle předklonil.

„Kdo s čím měl začít?“

„Místní, s těmi zrzavými vlasy, no s tou novoroční pověrou?“

„Nemůžu uvěřit, že sis na to vzpomněl,“ žasla Cara.

„Jak bych mohl zapomenout? Byl to pro mě pokaždé zlatý hřeb konce roku, když jsem se díval, jak před tebou všichni vystrašeně prchají!“

„Jsem ráda, že ti to připadalo vtipné.“

„Pamatuješ, jak jsme tě a Cilliana nechali zamčené v jeho pokoji od pěti do půlnoci, aby si všechnu smůlu vyžral!“ chechtal se Ferdia. Seamusovi se ale úsměv vytratil.

„Ježíši, Ferdy. Mysli trochu,“ zasyčela Sorcha z kuchyně.

„Jejda, lidi,“ řekl, když si uvědomil faux pas. „Hrozně se omlouvám.“

Cara se zadívala na špičky bot. Chvíli nic neříkala, pak letmo pohlédla na Ferdiu.

„Jo, to teda pamatuju. A bohužel mám dojem, že si opravdu všechnu smůlu vyžral.“

PĚT

„A pak jsem řekl: ‚Asi brzy zjistíte, že tohle je moje židle, pane DiCaprio!‘“

„Tos mu neřek!“ prohlásila Sorcha se lžičkou napůl zvednutou k ústům.

„Za co?“ utrhl se na ni.

„Souhlas.“

Table of Contents

PROLOG

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT