Pod dohledem

Přeložil Jan Čermák

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, názvy společností či organizací, místa a události jsou buď výplodem autorovy fantazie, nebo jsou použity bez reálných souvislostí. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými, či zesnulými, s událostmi nebo místy je čistě náhodná.

WATCH HER

Copyright © 2021 by Edwin Hill

All rights reserved.

Translation © Jan Čermák, 2025

ISBN 978-80-284-0300-3

Obsah

1997

MAXINE

O 24 LETPOZDĚJI

STŘEDA 31. BŘEZNA

HESTER

BARRET

HESTER

MAXINE

BARRET

HESTER

ANGELA

HESTER

BARRET

HESTER

MAXINE

HESTER

ČTVRTEK 1. DUBNA

ANGELA

MAXINE

HESTER

BARRET

MAXINE

HESTER

BARRET

ANGELA

HESTER

MAXINE

BARRET

ANGELA

HESTER

MAXINE

PÁTEK 2. DUBNA

HESTER

ANGELA

HESTER

MAXINE

HESTER

MAXINE

BARRET

HESTER

BARRET

ANGELA

MAXINE

HESTER

ANGELA

BARRET

HESTER

MAXINE

ANGELA

BARRET

HESTER

MAXINE

ANGELA

BARRET

HESTER

ANGELA

MAXINE

HESTER

SOBOTA 3. DUBNA

MAXINE

ANGELA

BARRET

ČERVEN

HESTER

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno Michaelovi

1997

MAXINE

Osmdesát sedm schodů propojujících chodník se vstupními dveřmi jejího zbrusu nového bytu. Maxine Pawlikowská každý z nich doslova zbožňovala. Její bratr Stan byl jiného názoru.

„Byt bez výtahu?“ divil se. „V Roslindaleu?“

„Co máš proti Roslindaleu?“ zeptala se Maxine.

„Nic. Pokud se chceš nechat zastřelit.“

„Nekaz mi náladu.“

Stan byl policista, detektiv bostonské policie, a Maxine ho podezírala, že by v jeho očích nebyla pro jeho malou sestřičku dost dobrá žádná čtvrť ve městě. Bylo mu dvaatřicet, tedy o pět let víc než Maxine, a ten věkový rozdíl se nikdy – nikdy – nesmaže. Chránil ji. Nebo si to aspoň myslel. O životě své sestry totiž Stan nevěděl tolik věcí, že by naplnily dvacet podobných stěhovacích dodávek, s jakou sem dneska přijeli. Krom toho si Maxine tuhle svoji novou ulici zamilovala. Všechny ty stromy, děti a psy a domy plné přátel – nebo přátel, se kterými se co nejdřív seznámí. Ještě důležitější ovšem bylo, že se konečně odstěhovala z domu své matky v Stoughtonu. A neměla v úmyslu se do něj vrátit.

„Máš slzák, viď?“ staral se Stan.

Panebože.

„Včera večer jsem tudy projížděl,“ pokračoval, „a osvětlení tu stojí za prd. Tamhle před tím žlutým barákem, asi v polovině bloku, je slepý místo. Když dorazíš domů, zaparkuj tady. A klíče nos…“

Maxine ho přestala vnímat. Ačkoli měl Stan se sto osmdesáti osmi centimetry a statnou postavou z hlediska velikosti a síly navrch, Maxine nebyla o tolik menší než její bratr. A uměla se o sebe postarat. Už se o sebe zvládla postarat na zadních sedadlech aut, na vysoké, v práci – tam všude se odehrávala tajemství, která si pečlivě střežila, aby se o nich bratr nedozvěděl. Stan by všechna tahle nebezpečí nedokázal pochopit. Anebo se smířit s tím, že skutečné nebezpečí číhalo úplně kdekoli a parkování na dobře osvětleném místě je to nejmenší. Ale Maxine je sedmadvacet, je nezadaná a ode dneška má svůj vlastní domov. Dnes večer, 30. srpna 1997, bude moct poprvé dělat, co si zamane, aniž by se z toho musela komukoli zpovídat. A užije si to na sedmdesáti pěti metrech čtverečních bez výtahu (s osmdesáti sedmi schody), s prádelnou v suterénu a parkovacím místem na ulici.

„Já vím,“ přerušila Stana, „klíče nos tak, abys je mohla použít jako zbraň. Tak už zmlkni a pohni kostrou.“

Na bok si usadila krabici a jednou nohou si stoupla na první schod tak, aby si tuhle chvíli zapamatovala. Chtěla, aby nepatřila nikomu jinému než jí samotné.

„Počkej!“

Kouzlo okamžiku vyprchalo.

Po ulici k nim spěchal Nathan. Nate. Její přítel, tedy svým způsobem.

Úplně na něj zapomněla.

Nate vyučoval chemii na Bostonské latinské škole a žil s rodiči v Stoughtonu, dva bloky od domu její matky. Byl o rok starší než Maxine. „Táhne mi na třicet!“ prohlašoval aspoň jednou denně, ať už to mělo v tu chvíli znamenat cokoli. Hlásal to na večírcích, u večeře, když spolu uléhali do postele. A od Maxine očekával, že vyplní to trýznivé období, které mu zbývalo. Nate – Nathan – bohužel nechápal, že ona měla o tomhle období jinou představu než on.

Nathan měl na sobě dockersky a béžové tričko, které ladilo s barvou jeho pleti, vlasů a očí. Všechno na něm bylo béžové. Doběhl k nim a políbil Maxine na tvář. „Ahoj, Max,“ pozdravil.

Oslovení „Max“ nesnášela.

Maxine vyrazila Nathanovi dech, když mu oznámila, že si koupila tenhle byt a chystá se do něj sama nastěhovat. Musela uznat, že čekat s tou zprávou do předvčerejška od ní bylo zbabělé. Vyslechla si jeho nářky a prosby, aby zůstala ve Stoughtonu. Nakonec mu nabídla, že až bude mít vyřízené papírování spojené s bytem, může se tu za ní zastavit. Protože potřebovala pomoct se stěhováním.

Brzy se ale bude muset s Natem rozloučit. A nebude to nic dočasného. Způsobí mu tím bolest, která někdy trvá měsíce, jindy zůstane napořád. Aspoň to tak Maxine slýchávala. Jí samotné totiž ještě nikdo srdce nezlomil. Zatím. Skoro se na ten prožitek těšila.

„Popadni nějakou krabici,“ pokynula mu a začala stoupat po první části schodiště mezi terasovitou zahrádkou přetékající trvalkami k přístřešku zavěšenému šest metrů nad úrovní chodníku. Ze vstupních dveří vyšla žena s copy až na záda a taškou přehozenou přes rameno.

„Bydlím v prvním patře,“ prohodila. „Brandy,“ dodala. „Jako ta zpěvačka.“

Maxine představila sebe, pak Stana, jen na Nathana zapomněla.

„A ona bydlí ve druhým,“ doplnil Stan. „Jakmile se s ní dáte jednou do řeči, vymluví vám díru do hlavy.“

„Ty dveře zavírejte pořádně,“ upozornila je Brandy. „Nedovírají se.“

„To dáme do pořádku,“ odpověděl Stan.

Brandy se od nich odpojila a z podesty scházela po schodech k červenému vozu Geo Metro. Maxine si dala za úkol pozvat pak Brandy na drink a postarat se o to, aby se skamarádily. Třeba by se mohla k ní a k Jennifer připojit ve čtvrtek večer, až budou sledovat Přátele. A možná by u toho mohly popíjet chardonnay.

Maxine pokračovala po zbývajících dvou částech schodiště, přes oranžovo-hnědý chlupatý koberec, který tu musel ležet snad dvacet let. Na podestě před bytem si odložila krabici na koleno, aby mohla vylovit klíč.

„Ty dveře vyměníme,“ pronesl Stan a zaťukal na neprůhledné sklo horní tabulky. „Namontujeme závorový zámek a domluvíme schůzku s firmou na alarmy.“

Dveře se zvolna otevřely. Uvnitř pokrývaly stěny růžovo-zlaté tapety. V kuchyni byly žluté dlaždice z linolea, oprýskané laminátové desky a uprostřed místnosti trčela lednice, jako by se na ni kdysi zapomnělo. Jenže Maxine viděla jen příslib lesknoucí se dřevěné podlahy a v každé stěně okna s úchvatným výhledem na bostonské panorama. Viděla budoucnost.

„To je ale humus!“ poznamenal Nathan.

Krabice, které nesl, položil ke dveřím, přestože je Maxine silným černým fixem popsala KUCHYŇ. Odpustila mu to. Stejně se ho záhy zbaví.

„Ta dodávka se sama nevyloží,“ poznamenala.

Následující dvě hodiny strávili chozením po schodech nahoru a dolů, až kartonové krabice lemovaly stěny všech místností a jejich trička byla naskrz propocená. Když skončili, Maxine objednala nástěnným telefonem donášku pizzy a slavnostně otevřela tři lahve piva značky Rolling Rock. Venku na zápraží připila při západu slunce na svůj nový domov.

„Jsem na tebe hrdej,“ řekl Stan.

„Tady můžeme bydlet přes týden a na víkendy jezdit do Stoughtonu,“ navrhl Nathan. „Dost by mi to ulehčilo dojíždění.“

„Jasně,“ odtušila Maxine.

Stanovi zazvonil telefon. Jeden z těch mobilních přístrojů, které v poslední době zaplavily kavárny a do nichž lidé hlasitě žvatlali. Stan ho chtěl pořídit i Maxine, aby mohl kontrolovat, že je v pořádku, ale neuměla si představit, že by s sebou měla všude nosit telefon.

Hovor šel bratr přijmout dovnitř. Nate pozvedl lahev s pivem, usmál se a vypadal, jako by se jeho mozek usilovně snažil vymyslet téma hovoru. „Skvělé místo,“ pronesl.

„Máš radši, když se ti říká Nathan, nebo Nate?“

Neměla by tohle už Maxine vědět? S přestávkami spolu randí roky. Od střední školy!

„Je mi to jedno,“ odvětil Nathan. „Mám to stejně jako ty. Maxine nebo Max. Vždyť to vyjde nastejno.“

Stan nakoukl do dveří. „Povinnost volá,“ oznámil jim. „Musím na nádraží Ruggles.“

„Ještě ani nepřivezli tu pizzu,“ namítla Maxine.

„Já si pak něco seženu.“

Naslouchala, jak sbíhá dolů po schodech. Když vyběhl na ulici, ještě zamával a pak ve svém sedanu odjel.

„Fajn chlapík,“ prohodil Nate.

„Osina v zadku,“ reagovala Maxine.

„Tak co teď podnikneme?“

Nate seděl na haldě kartonových krabic, které měly stejnou barvu jako jeho plátěné kalhoty. Obličej si zakrýval před zapadajícím sluncem a v jeho béžových očích se lascivně zablesklo. Maxine se s ním občas vyspala jen proto, že neměli nic lepšího na práci. Dokonce i teď o tom uvažovala.

„Měl bys jít,“ pobídla ho, čímž překvapila i samu sebe.

„Ale… ta pizza.“

Nate byl dobrák. Až moc velký. A Maxine už měla dobráků dost.

„A táhne mi na třicet,“ dodal.

„Najdi si někoho, kdo tomu bude chtít čelit s tebou.“

K jeho dobru je potřeba připsat, že ho to rozčílilo. Nathanova béžová tvář dokonce zrudla. „Ty mi dáváš kopačky?“

Maxine ještě nikdy nikomu kopačky nedala, ale uvědomovala si, že je to její vina. „Není to tebou,“ ujistila ho. „Můžu za to já.“

Když dorazila pizza, Maxine zjistila, že nefunguje bzučák k otevírání hlavních dveří, takže ji čekalo klusání ze dvou pater dolů a zase zpátky. Z jedné krabice vytáhla hodiny s rádiem a naladila stanici NPR. Ve zprávách se ale dokola probírala jistá autonehoda v Paříži, neustále se doplňovaly nové informace a spekulace o tom, kdo neštěstí přežil. Maxine přišlo příliš smutné a depresivní představovat si, jak se to krásné tělo rozsekalo v dálničním tunelu, a tak přeladila na WBCN a tančila po bytě.

Po vlastním bytě.

Zpěvačka Fiona Apple si připadala jako zločinec. Maxine taky. A stejně jako Fioně to i jí bylo jedno. Takže když zazvonil telefon, ignorovala ho, neboť předpokládala, že jí volá Nate s prosíkem.

Nikdy ve svém dosavadním životě nebyla tak šťastná jako právě teď.

Telefon znovu zazvonil. Když zazvonil potřetí, podívala se Maxine na jméno volajícího. Nebyl to Nathan. Volala jí Jennifer. Jennifer Matsonová. Její nejlepší kamarádka. Nechala hovor spadnout do hlasové schránky. Tenhle večer nehodlala s nikým sdílet.

Maxine se s Jennifer poprvé setkala, když ji její šéf Tucker Matson pozval k sobě domů na grilování, aby poznala jeho rodinu. Dokonce s sebou tehdy vzala Nathana. Jennifer bylo taky sedmadvacet, ale zvolila si natolik odlišnou životní dráhu, až se dalo stěží uvěřit, že jsou s Maxine stejně staré. Zatímco Maxine vězela ještě jednou nohou v pubertě, Jennifer už měla dvě děti, fenku novofundlanda pojmenovanou Nohsledka a v Tuckerovi sedmatřicetiletého manžela za vodou, neboť vlastnil uměleckou školu, v níž Maxine pracovala jako ředitelka náboru. Jennifer s Tuckerem bydleli v Pinebanku, několik kilometrů vzdáleném honosném domě ve stylu královny Anny. Stál přímo u břehu Jamajského rybníka a jeho renovace se celé jaro probírala v televizním pořadu Přestavby domů. Takřka každý čtvrtek nechávala Jennifer své holčičky s Tuckerem a jezdila za Maxine, aby spolu sledovaly Přátele a Show Jerryho Seinfelda, prokládané Správnou Susan. Jennifer měla dlouhé rovné blond vlasy a vždycky říkávala: „Já jsem jako Phoebe a ty jako Monica,“ přestože se Jennifer se svým perfektním životem a dokonalou rodinou jakékoli postavě z Přátel ani v nejmenším nepodobala.

I tak Maxine překvapilo, když Jennifer před dvěma lety pojmenovala svou druhou dcerku Rachel.

Maxine tajně toužila trávit čas o samotě s oběma dětmi Jennifer – čtyřletou Vanessou a dvouletou Rachel. Zbožňovala ty chvíle, kdy cestou mezi stromy přijížděla k jejich domu a holčičky ji u vchodu vítaly jako děti z nějakého viktoriánského románu. Chytily ji za ruce a vedly ji k mrňavému stolečku s prťavou čajovou konvicí a malinkými hrníčky, kde nastal čas volby a výzvy: grahamové sušenky, nebo slané krekry?

Maxine seděla na venkovní verandě. Město se ponořilo do noci. Lidé, kteří přes den zaplavili jeho ulice, se večer vytratili. Ozval se alarm jednoho z aut. Ujistila se, že to není právě její vůz, a pak se znovu usadila do křesla. Určitě si na velkoměsto dokáže zvyknout. Navykne si na všechny jeho zvuky. Jakmile nebude mít místo nábytku jen haldu kartonových krabic a obnažené žárovky opatří stínítky, mohla by tohle místo nazvat svým domovem.

Z ulice k ní dolehl čísi hlas.

Dole na chodníku, v kruhu osvětleném pouliční lampou, Brandy s někým tančila. Po polibku na rozloučenou pak zamířila na schodiště jejich domu. Chodbou se rozléhal klapot sousedčiných bot. Bylo příjemné mít někoho poblíž. Někoho, na koho se dá spolehnout. Maxine měla ze stěhování zmožené tělo. Ale byl to ten příjemný typ únavy. V pondělí se slaví Svátek práce, takže bude mít den navíc na zotavenou.

Svěží vánek jí pročechral vlasy. A zazvonil telefon.

Jennifer.

Opět.

O 24 LET
POZDĚJI

STŘEDA
31. BŘEZNA

HESTER

Když se Morgan, partner Hester Thursbyové, pokoušel zaparkovat jejich velký vůz podél průmyslové ulice ve čtvrti Jamajská pláň, do čelního skla narážel mrznoucí déšť a z ventilátorů se dovnitř hrnulo teplo. Před týdnem oficiálně začalo jaro, ale v Bostonu stále panovala zima.

„To bychom měli,“ pronesl po třetím pokusu, vypnul motor a vyklonil se ze sedadla, aby mohl Hester políbit na tvář.

Na dnešní večer zkrotil svou zrzavou kštici a zdravotnickou uniformu, kterou nosil na veterinární klinice, vyměnil za tmavě modrý, dokonale padnoucí oblek. Oblek, který ze svého šatníku vytahoval zhruba jednou za rok.

„Ahoj, paní,“ řekl a znovu ji políbil.

„Fuj! Nechte toho pusinkování.“

Ze zadní sedačky je pohledem probodávala Hesteřina pětiletá neteř Kate. V posledních dnech očividně vstřebávala všechno, co se kolem ní dělo, a nerozpakovala se vyjádřit na to svůj názor. Což byla dobrá vlastnost, jen si Hester musela občas připomínat, aby ji v ní podporovala. Kate za pár měsíců skončí ve školce, a než se Hester naděje, bude holčičku vyprovázet na vysokou. Snažila se, aby si všechny chvíle s ní strávené náležitě užila. Včetně těch, které dávaly nahlédnout do blížící se puberty.

„A co třeba tohle?“ zeptal se Morgan a vlepil Hester přehnaně mlaskavou pusu. Pak se vysunul ze sedačky, natáhl se dozadu a políbil i Kate, která ho odstrčila. „Strýčku Morgane, jsi nechutný!“ zaječela.

„Vinen v plném rozsahu,“ připustil Morgan.

„A odmítnout je tvoje privilegium,“ dodala Hester.

„Jednoznačně!“ přitakal Morgan, který měl dost rozumu na to, aby s muckáním přestal.

„Co je to privilegium?“ zajímala se Kate.

„Výsada. Plné právo. Máš plnou kontrolu nad svým tělem,“ vysvětlovala Hester. „Tedy kromě jedení zeleniny,“ dodala pohotově.

„Ohledně jedení zeleniny nemá nikdo z nás na vybranou,“ prohodil Morgan.

„Venku lije,“ řekla Hester. „Budeme se muset proplétat mezi kapkami.“

„Mezi kapkami se proplétat nejde,“ namítla Kate.

„A já už tě očividně neopiju rohlíkem,“ povzdychla si Hester.

Otevřela dveře auta, seskočila na asfalt a vyhrnula si kapuci modrého pršipláště. Když vystoupila na zadní práh, Kate už měla rozepnutý bezpečnostní pás. „Zvládnu to sama,“ proneslo děvče, protáhlo se kolem Hesteřiných natažených paží a seskočilo na zem.

Ano, zvládneš.

Morgan se k nim připojil a společně pak spěchali deštěm po Amory Street směrem k podlouhlé cihlové budově, která zabírala většinu bloku. Přes její průčelí byly nataženy poutače Prescottovy univerzity, místní umělecké školy, a skrze tabulová okna zářilo ven světlo. Nad vstupem visela výrazná cedule označující STUDENTSKÉ CENTRUM TUCKERA MATSONA a vedle ní jejich dnešní cíl: MATSONOVA GALERIE.

„Úplně nové studentské centrum,“ vysvětlovala Hester. „Velká změna. V těchhle končinách už jsem pár let nebyla.“

„Pár bloků odtud jsem chodil na střední,“ prohodil Morgan.

Hester přijala tenhle informační bonus s určitou nelibostí. Po většinu jejich devítiletého vztahu platilo mezi Hester a Morganem nevyřčené pravidlo: nemluvit o své minulosti, a to včetně bývalých milostných i rodinných vztahů. Umožňovalo jim to připadat si, jako by se na Zemi ocitli až ve chvíli, kdy se potkali. V poslední době ovšem začal Morgan trousit podobné poznámky, drobné vhledy do své minulosti. Mohla by mu položit doplňující otázky: Co to bylo za školu? Hrál jsi v pochodové kapele? Randil jsi s hlavní roztleskávačkou? Ale nechala jeho poznámku viset ve vzduchu.

Na rozdíl od Kate.

„Můžeme se do té školy podívat?“ zajímala se.

„Podle mě už nestojí,“ odpověděl Morgan. „Zbourali ji.“

„Kdy?“

„Asi tak před deseti lety.“

Kate nad jeho odpovědí chvíli přemýšlela. „Takže předtím, než jsem se narodila,“ potvrdila svoji aktuální posedlost obdobím, které nezažila.

„Dlouho předtím,“ přisvědčil Morgan.

Hester prudce otevřela prosklené dveře do galerie a zamířila do atria, které se táhlo přes délku dvou budov. Hluk davu naštěstí znemožnil Kate položit jakékoli další otázky.

„Netušila jsem, že to bude taková sláva,“ zakřičela Hester.

Z vysokých stropů visely bannery s nápisem BOSTONSKÝCH 30 POD 30 GRAFICKÉHO DESIGNU a obsluha ve smokingu se proplétala mezi dámami v koktejlových šatech a pány s drahými brýlemi. Hester poznávala tváře známé z televize, místní novináře a politiky, dokonce i státního senátora. Ukázala na fotku na jednom z bannerů. „Tamhle je Jamie,“ upozornila a zakřenila se nad podobiznou kamaráda s rozzářenou tváří.

Kate vykročila směrem k banneru do okolní tlačenice. Hester ji popadla za ruku. „Zůstaneš u mě,“ poručila.

Kate jí věnovala nevraživý pohled. „Nejsem mimino,“ odsekla.

„To nejsi, ale i tak se nevzdaluj nikam, kam na tebe neuvidím.“

Morgan odložil do šatny kabáty a nabídl Hester rámě. „Jdeme na to?“

Hester si uhladila látku na černých koktejlových šatech a rukou zkontrolovala vlasy vyčesané do drdolu. Kvůli téhle akci dokonce vyhrabala kontaktní čočky a make-up. Na Harvardu, kde pracovala jako rešeršní knihovnice, se příležitostně účastnila koktejlových večírků, ale většinu večerů trávila doma s Morganem, Kate a jejich basetem jménem Wafle. Anebo si tu a tam vyšli ven s partičkou nejbližších přátel, k nimž patřila i Angela Whiteová. Detektiv seržant Angela Whiteová, která se k ní právě blížila.

„Na tomhle mejdanu si připadám jako moucha v mlíku,“ pronesla Angela.

Angela obvykle nosila na míru šité kalhotové kostýmy a praktickou obuv, které jí usnadňovaly pohyb v rámci její práce, ale ten večer zvolila pestrobarevný kaftan a husté vlasy si omotala šátkem a svázala je do složitého uzlu. Dokonce si vzala lodičky na podpatcích. „Šla jsem na to umělecky,“ odpověděla na významný pohled, který Hester jejímu vzhledu věnovala. „Ale nezvykej si na to. V těch botách trpím.“

Hester smetla Angele z šatů několik psích chlupů. „George s tebou cestuje, i když ho necháš doma.“

„Zatracený pes,“ postěžovala si Angela se zlostným pohledem upřeným na Morgana. „Pan doktor Maguire má u mě pořád vroubek za to, že nám tuhle potvoru podstrčil.“

K Angele přistoupila její manželka Cary a podala jí plastový kelímek s bílým vínem. „George miluje,“ prozradila svým terapeuticky hlubokým hlasem. „I když slintá.“

„Leze mi na nervy.“

Hester zatahal za rukáv Isaiah, Caryin sedmiletý syn. Na rozdíl od Kate byl Isaiah stydlivý a nemluvný. Až když k němu Hester poklekla, zašeptal jí do ucha: „Vyhrál jsem motýlka na sto metrů.“

„Hotový Michael Phelps,“ odpověděla Hester. „Až k vám příště přijdu, ukážeš mi medaili.“

Podobně jako Angela nesnášela většinu psů, Hester zpravidla neměla v lásce většinu dětí kromě Kate. Isaiah patřil k několika vzácným výjimkám.

Nenápadně se k ní přitočil Morgan. „Nechceš se dozvědět něco víc o mojí střední škole?“ zašeptal.

V tu pravou chvíli se k nim přitočil číšník balancující podnosem s kanapkami. „Humrová kukuřičná empanada?“

Hester si jednu z nich strčila do pusy, aby nemusela odpovědět, ale Morgan trpělivě počkal, až sousto dožvýká.

„Ty bys mi mohla taky na oplátku něco říct,“ pokračoval. „Byla by to taková hra. Jedna otázka denně. Zeptej se mě na cokoli. A oba musíme odpovědět, ať se děje, co se děje.“

„To zní jako příšerná hra,“ opáčila Hester.

„Ale no tak, prozraď mi nějakou prkotinu. Hrála jsi na klarinet?“

„Vypadám snad na to, že jsem hrála na klarinet?“

„Tak divadlo?“

„Samá voda.“

Morgan naklonil hlavu.

„Připomínáš mi Wafli, když čeká na pamlsek,“ poznamenala Hester. Když se nenechal odbýt, dodala: „Zítra v práci si můžu dohledat odpověď na cokoli. Zjistím třeba, které školy v téhle čtvrti srovnali se zemí. Najdu si tvoji školní ročenku. A to všechno potají. Spokojen?“

„To bys neudělala,“ zazubil se Morgan. „Na to si až moc důvěřujeme.“

Neudělala. Ale bylo příjemné vědět, že by mohla.

„Matematická olympiáda?“ pokračoval.

„No tak dobrá,“ vzdala se Hester. „Šachový kroužek.“

„To mě taky mohlo napadnout,“ prohodil Morgan.

„Kam zmizela děcka?“ zeptala se Angela.

Hester se rozhlédla po zaplněné místnosti, ale Kate se podařilo jí vyklouznout. Stejně tak Isaiahovi, ovšem Hester by se vsadila, že iniciátorkou úniku byla Kate. „Najdu ji. Přines mi whisky. Bez ledu.“

Morgan zasalutoval a vydal se k baru.

„Ty jdi tudy,“ zavelela Angela, „já to vezmu tudy.“

„Jestli je najdeš, napiš mi.“

Hester si razila cestu davem. Snažila se zároveň setřást strach, který jí zatím stále svíral srdce, kdykoli byla Kate z dohledu. Nemohli se dostat daleko.

Ne během půl minuty.

barret

Kolem Barreta se prodíralo děvčátko s kudrnatými,
medově zbarvenými vlasy. „Kde jsou dobroty?“ zajímalo se.

Barret ukázal směrem ke stolu s předkrmy na druhém konci místnosti, s jehož přípravou předtím pomáhal, a holčička se znovu vydala protlačovat se davem. Za sebou vlekla jakéhosi klučinu. Po chvíli se na Barreta obrátila drobná žena v černých šatech, zda neviděl děvče, které mu ukazovala na fotce. „Ve světle modrých šatech,“ upřesnila. „Panovačná.“

„Sháněli se po jídle,“ odpověděl Barret.

„To by odpovídalo,“ odtušila ta žena a vnořila se mezi hosty.

Barret už si stačil naplnit žaludek tolika předkrmy, co se do něj vešlo, přestože mu bylo řečeno, že personál by měl s konzumací počkat až do skončení akce. Do kapes půjčeného obleku si ještě nacpal jídlo na později. Úlovek mu vystačí minimálně na dvě jídla, vždyť celý dnešní výdělek padne na kompletní ohoz, který si musel sehnat – smoking, černé boty, brýle bez dioptrií s výraznými obroučkami –, aby vypadal jako umělec. Nebude to dlouho trvat a taky se v něčem dostane mezi 30 pod 30. Byl o tom přesvědčený. Teď už o tom jen musí přesvědčit ostatní.

Sáhl po krabím koláčku z podnosu, který se kolem něj mihl, zrovna když se znovu objevila žena v černých šatech. Tentokrát za sebou táhla dvě rozmrzelé děti. „Nemůžete se takhle vytratit,“ napomínala je.

„Měli jsme hlad,“ namítal klučina.

„Co kdyby vypukl požární poplach?“

Barret vyloženě cítil, jak se ve vydýchaném vzduchu protáčely dívčiny panenky. „Tak bychom někomu řekli o pomoc,“ odpověděla.

Žena v černém se u něj zastavila. „Díky,“ sdělila mu, „našla jsem je přesně tam, kam jste mě poslal.“

Od číšníka, který se k nim přimotal, si pak vzala dva plastové kelímky. „Dovolte, abych vás pozvala na drink,“ nabídla a podala mu pohárek s červeným vínem. „Lepší krabicák tu nenajdete.“

Barret by krabicovému vínu nedal přednost před lahvovým, ani kdyby na tom závisel jeho život, ale nabídnutý kelímek neodmítl. A to i navzdory varování – pod pohrůžkou okamžitého vyhazovu –, aby během večera nepil alkohol, obzvlášť coby věkem k tomu nezpůsobilý. Víno vypil jediným hltem a zbavil se důkazu.

„Hester Thursbyová,“ dodala ta žena.

Barret se jí také představil.

„Připadám si tu jako v zoo,“ ještě prohodila, než se znovu ztratila v tlačenici.

Barret se rozhlédl po místnosti. U jedné stěny stála jistá Maxine, která měla akci na starost, a nejspíš si zapisovala poznámky. Muselo jí být přinejmenším padesát a nad povislým obličejem se jakoby vznášela nadýchaná kreace z kaštanových vlasů. Ve škole zastávala jakousi administrativní pozici a na tuhle velkou zahajovací akci ho najala jako součást příležitostného personálu. Barretovi stačilo vědět, že se od ní má držet co nejdál.

Barretovi bylo devatenáct a blížil se k závěru prvního semestru na Prescottově univerzitě. Od toho, aby skončil naprosto na mizině, ho zachránilo jen to, že na střední chodil do dramatického kroužku, kde se naučil pracovat se zvukovou aparaturou. Podařilo se mu vydělat dostatek peněz, se kterými zvládl v tomhle pro něj novém městě první měsíce vyjít. Protlačil se davem k místu, kde stál zvukový pult, a zkontroloval mikrofony a zesilovač. Program měl začít zhruba za deset minut, ale tady už bylo evidentně všechno připraveno.

Kdosi mu poklepal na rameno.

„To vy se tu staráte o zvuk?“

Po jeho boku se objevil Gavin Dean. Stál tak blízko, až to Barretovi nahánělo husí kůži. Gavin byl finanční ředitel univerzity. Mohlo mu být kolem třiceti a měl na sobě kostičkovaný oblek v barvě zimní oblohy. „Ten mikrofon mi leze do vousů,“ stěžoval si. „Můžete ho vyzkoušet?“ Gavinovi zřejmě dorůstá dokonalé večerní strniště během půl hodiny.

„Místo ručního mikrofonu budeme používat mikroporty,“ uklidnil ho Barret. „Připevníme vám ho na klopu.“

„Výborně. Dejte vědět, až mě budete potřebovat,“ řekl Gavin a vydal se ke skupince hostů, kde se dobře bavil s rukou na bedrech jedné z žen.

Nic překvapivého. Byl to vyhlášený prasák.

Barret už s ním měl tu čest – sám, v Gavinově kanceláři –, ale od té doby si Barret ostříhal blonďaté vlasy a obarvil si je na černo. K tomu si nechal protáhnout ušní boltce tunýlky a na krk vytetovat hada. To všechno podstoupil se záměrem proměnit se v někoho nového. A očividně se mu to podařilo. Nezdálo se, že by ho Gavin poznal.

Barret teď pozoroval, jak ten muž korzuje od hloučku k hloučku a s lehkostí proplouvá místností plnou hostů. Studenti se s ním přestali bavit. Barreta by zajímalo, kolik z nich strpělo za zavřenými dveřmi podobnou zkušenost jako on.

Vyndal sluchátka a vyrovnal je vedle sebe. Na druhém konci místnosti si všiml divokých očí a pohazování bujných loken Libby Thomasové, své přítelkyně – nebo se tomu označení aspoň přiblížila nejvíc od doby, kdy u nich doma chodil s Alice. Co tady děláš? zeptal se jí textovkou.

Víno zdarma! odpověděla vmžiku.

Vydrž tu, než skončím. Můžeme pak jít spolu.

Libby byla ve všech ohledech výrazná, od těch svých hustých kadeří a zelených očí až po vervu, s jakou se chopila jakéhokoli projektu v rámci architektonického programu, který studovala. Teď se u ní zastavil Tucker Matson s hustou bílou kšticí a obočím připomínajícím housenky a rozmlouval s ní, jako by se znali. Opřela se o stěnu a zapředla s ním hovor.

„Už bychom se měli připravit. Za chvíli to začne.“

Gavin se vrátil.

Barret mu podal jeden z mikroportů.

Libby se stále opírala o zeď a pozorovala je. Barret jí zlehka zamával.

„Neznáme se?“ zeptal se Gavin.

Barret se zadíval na mixážní pult a pod vousy zamumlal: „Úchyle.“

„Co jste to řekl?“

„Tohle si protáhněte pod sakem,“ pokynul mu Barret. „Připněte si to na klopu.“

Když Gavin chňapl po mikroportu, připojila se k nim žena s nakrátko ostříhanými blond vlasy a potetovanou paží.

„Už bychom měli začít,“ upozornila.

Byla to Vanessa Matsonová, osmadvacetiletá prezidentka Prescottovy univerzity. A manželka Gavina Deana. Zároveň působila jako hlavní kurátorka Matsonovy galerie. Za těch pár let, co se Vanessa zapojila do rodinného podnikání, objevila řadu místních umělců. Barret by dal cokoli za to, aby si ho všimla. Když jí chtěl nasadit sluchátko s mikrofonem, klopýtl.

„Opatrně,“ prohodila. „To je v pohodě,“ dodala, když si sluchátko vzala, obtočila šňůru kolem ucha a přijímač připevnila k šatům. „Tohle už jsem dělala asi milionkrát. Ale mému tátovi s tím budete muset pomoct. Ten stěží zvládne zapnout televizi. Tati, pojď sem,“ zamávala na Tuckera Matsona.

Když se ztlumila světla, Barret zaujal své místo ve zvukařské kabině. Zadíval se na místo, kde předtím stála Libby. Už tam nebyla.

HESTER

„Ne abys zase utekla,“ varovala Hester neteř, když se vrátily ke své skupince. Morgan jí podal drink.

„Ale…,“ protestovala Kate.

„Žádné ale. Můžeš jen tam, kam na tebe uvidím.“

„A tady máme hvězdu večera!“ zvolal Morgan, když se k nim přidal Jamie Williams.

Jamie měřil necelé dva metry a vážil sto pětadvacet kilo, takže postavou převyšoval většinu přítomných. V záplavě bílých tváří se vyjímala i jeho tmavá pleť. „Děláš potíže?“ zeptal se Kate.

„Ne!“ vyjekla Kate.

„Ta? Nikdy,“ podotkla Hester.

Jamie si plácl s Isaiahem a Kate vyzvedl do vzduchu, což uvítala radostným výkřikem. „Potíže, nepotíže,“ pronesl Jamie, „jsem rád, že jste dorazili.“

V domě Hester a Morgana obýval se svou bišonkou Mužatkou přízemní byt. Když se s ním Hester poprvé setkala, potýkal se s poruchou řeči způsobenou poraněním hlavy. Teď, po letech logopedické terapie, se mu vrátila valná část jeho řečových schopností, i když ještě trochu zadrhával.

„Tohle bych si nenechala ujít ani za nic,“ prohlásila Hester. „Nikdo z nás.“

„Co z toho všeho kolem jsi navrhoval ty?“ zeptala se Angela a rukou ukázala na bannery a markýzy rozeseté po celé místnosti.

„Všechno,“ odpověděla žena ve středních letech, která se k nim připojila. „Nebo aspoň ty dobré kusy. Spolu s otevřením kampusu se snažíme o rebranding a Jamie je ten nejlepší stážista designu, jakého jsem kdy měla. Pokud narazíte na něco nevkusného, jde to za mnou.“

„Maxine!“ zvolala Angela.

Maxine Pawlikowskou si Hester vybavila z únorového večírku, který Angela uspořádala kvůli sledování Super Bowlu. Tehdy se ta žena celý večer věnovala jen čtení a psaní zpráv na mobilu. Tentokrát měla kaštanové vlasy natupírované do obláčku a v kalhotovém kostýmu v barvě lilku jí to docela slušelo.

„Slečno Pawlikowská,“ pozdravil ji Morgan.

„Doktore Maguire,“ opětovala pozdrav. „A neoslovujte starou ženskou slečno. Připadám si pak jako sešlá věkem.“

„V tom případě Maxine,“ opravil se Morgan. „Maxine mi do ordinace vodí svoje psy.“

„Zapomněla jsem, že jsem vás dva propojila,“ připustila Angela. „Maxine najala i Jamieho. Je výkonná ředitelka Prescottovy univerzity.“

Maxine pípla na mobilu textová zpráva. „Omlouvám se, musím něco vyřídit,“ vysvětlila a zmizela v davu.

Hester dopila whisky a z podnosu, který je míjel, popadla skleničku se šampaňským. Osvětlení se ztlumilo. „Čas na přípitek,“ prohodila a ujistila se, že se Kate nesnaží využít ztemnění v sále k dalšímu pokusu o útěk.

Pro jistotu položila na dívčino rameno ruku. V tu chvíli se ze stropu začaly snášet obrazovky, které je obklopily ze všech stran. Objevilo se na nich video představující ve zkratce všech třicet umělců, na jejichž počest byla dnešní akce uspořádána. Jamie se ve svém příspěvku zaměřil na význam přátel a rodiny. Hester ho šťouchla do paže. „Vždyť je to pravda,“ zašeptal.

Poté, co video skončilo, ozářil reflektor krátké blonďaté vlasy mladé ženy stojící na pódiu. Po boku jí stáli dva muži – jeden starší s vrabčím hnízdem šedivých vlasů, kterým by mohl konkurovat Albertu Einsteinovi, a druhý mladší, stylově vyladěný do posledního puntíku. „Všechny vás tu vítáme!“ pronesla blondýnka. „Vysíláme živě na Twitteru,“ dodala, „takže se neostýchejte pořádně zatleskat!“

„To je Vanessa Matsonová,“ zašeptala Angela. „Prezidentka školy.“

„Kolik jí je?“ zeptala se Hester. „Dvanáct? Vypadá spíš jako ulítlá holka z tanečního klubu než prezidentka vysoké.“

Za patnáct let strávených na Harvardově univerzitě byla Hester zvyklá na poněkud upjatější vedení školy.

„Škola patří její rodině,“ vysvětlovala Angela. „Ten nalevo je její otec. Ten s tím obočím. Před rokem nebo dvěma odstoupil a Vanessa po něm prezidentství převzala. Ten druhý je její manžel. Gavin Dean. Dělá finančního ředitele.“

„Takže si to drží v rodině,“ poznamenala Hester. „Tahle vysoká patří ke komerčním, viď?“

„A veškerý zisk zůstává Matsonovým,“ přisvědčila Angela. „Vedou to jako soukromou firmu bez investorů a akcionářů. A někdy má člověk pocit, že jim patří půlka Bostonu.“

Všechno, co Hester o téhle škole věděla, se k ní doneslo z reklam, které v televizi běžely pozdě večer. Když se rozhlédla po všech těch zazobaných lidech kolem, co se všichni navzájem znali, pochybovala o tom, že by velká část z nich vyklopila desítky tisíc dolarů za školu, jako je tahle.

„Maxine tu pracuje už dlouhá léta,“ pokračovala Angela. „V podstatě všechno řídí, ale to se nesmí říkat před Vanessou nebo Tuckerem.“

Když potlesk kolem ní utichl, Hester zpozorněla. Na obrazovkách se objevil černobílý snímek budovy, v níž se právě nacházeli.

„Pokud byste se v téhle budově ocitli před sto lety,“ zahájila Vanessa Matsonová proslov, „stáli byste uprostřed prosperujícího cukrovaru, který zpracovával cukrovou třtinu dováženou až z Karibiku a zaměstnával stovky lidí. Před dvaceti lety byste měli štěstí, pokud by vám po botách nepobíhaly krysy, neboť ze staveb tohoto typu se po celém městě staly trosky. Prescottova univerzita se rozhodla tento areál koupit, když můj otec,“ otočila se Vanessa na Tuckera Matsona a zlehka mu zatleskala, „předestřel novou vizi budoucnosti naší školy. A dnes večer se tato vize zhmotňuje!“

Tucker zamával hostům, což Vanessu přimělo k výraznějšímu potlesku.

„Zítra se otevře nový kampus s prvotřídními učebnami, nejmodernějším vybavením a fakultou sestávající z největších mozků celého světa! Ještě předtím se ale na chvíli zastavme. A to mi věřte, že po posledních šesti vyčerpávajících měsících si takové zastavení ráda vychutnám. Zastavme se a oslavme můj vlastní sen, Matsonovu galerii, toto nádherné moderní atrium, v němž dneska všichni stojíme. Matsonovu galerii budeme využívat k prezentaci nadějných umělců a také nejlepších studentů i obecně fakulty Prescottovy univerzity. Věříme, že se stane centrem bostonské kreativity!“

Hester se neubránila ohromení z prostoru tvořeného ocelovou konstrukcí a blyštivými okny. Na Harvardu se účastnila dostatečného množství zasedání různých výborů, aby dokázala ocenit, kolik plánování a vyjednávání musí předcházet jakémukoli sebemenšímu rozhodnutí, natož vzniku nového kampusu.

„A teď už přejděme k tomu hlavnímu,“ předávala Vanessa slovo Tuckerovi. „Můj otec vám představí dnešní sestavu Třicet pod třicet, v niž vkládáme naděje, že zaplaví četná média. Není to jen můj otec,“ dodala, „je také předsedou správní rady a mým šéfem.“

Vanessu na pódiu vystřídal Tucker. Z reproduktoru zaduněl jeho hlas. „Takže tě taky můžu propustit,“ pronesl se zachichotáním, za což mu Vanessa věnovala strojený úsměv.

V následujících chvílích Tucker předčítal jména mužů a žen, kterým se dostalo dnešní pocty, zatímco jim Vanessa s manželem Gavinem předávali plakety. Když se Tucker dostal k Jamieho jménu, skupinka kolem Hester jásala, co jí hlasivky stačily. Morgan si posadil Kate na ramena, kde se mu nad hlavou roztleskala. Dokonce i přes půlku místnosti si Hester všimla, jak se Jamie při pohledu do kamer začervenal.

V závěru ceremoniálu se na pódium vrátila Vanessa, která všem přítomným poděkovala za účast. „A zároveň vám teď můžu prozradit, že jsme s otevřením galerie už déle otálet nemohli,“ sáhla si na břicho. „Protože zhruba za půl roku se dočkáme nového Matsona.“

Gavin Dean se k ní naklonil. „Chtěla říct nového Deana,“ opravil ji.

„To probereme později, drahý,“ prohodila Vanessa. „Mami, slyšela jsi to? Můžeš se těšit na vnouče!“

Vanessa zamávala do kamery a vzduchem poslala polibek. Pak opustila pódium i záři reflektoru.

Když bylo po všem, davem se k východu prodírala jakási mladá žena s divokýma očima, za kterou vlály husté kudrnaté vlasy.

„Copak se to asi děje?“ zajímala se Angela.

„Kdoví?“ odtušila Hester. „Třeba jí zapomněli dát plaketu.“

maxine

Během Vanessina projevu odříkávala Maxine její řeč spolu s ní. Maxine znala všechny vtípky a věděla, kdy nastane pauza nebo důraz, protože celý ten proslov napsala. I vize budoucnosti školy, kterou Vanessa přiřkla svému otci, byla dílem Maxine. Tuhle čtvrť i samotnou budovu objevila před více než deseti lety, když Vanessa ještě studovala na střední škole, a okamžitě si představila, jakým směrem by se dala škola posunout. Když pak Tucker rozpracovával různé nápady a sháněl finance, nejspíš opravdu věřil tomu, že je to všechno jeho zásluha. A Maxine mu s radostí dopřála, aby se vyhříval na výsluní. Dnešní večer patřil jí, i kdyby o tom nikdo jiný neměl ponětí.

Dopředu věděla i o překvapení, které se Vanessa chystala oznámit – to o jejím dítěti. Vanessa se jí s takovými věcmi svěřovala dřív, než je vypustila do světa. Maxine měla její důvěru, Vanessa věděla, že pokud jde o tajemství, u Maxine jsou jako v trezoru.

Jakmile se Tucker pustil do předčítání jmen oceněných umělců, Maxine vypnula. Dokonce ani Tucker Matson by nedokázal zpackat čtení seznamu, a ona ještě musela dohlédnout na řadu dalších věcí. Na pondělí měla naplánované spuštění programu aktivní pomoci pro současné i bývalé studenty. Byla to součást celého rebrandingu školy a jejím cílem bylo vytvořit pojítko mezi Prescottovou univerzitou a dlouhodobým profesním úspěchem. Až se dneska večer dostane domů, projde si data o studentech, která pro ni dal Gavin dohromady – pozdě jako obvykle –, a poznamená si, co opomněl.

S rozechvělým pocitem si zkontrolovala e-mailovou schránku. Ten den totiž propustila několik asistentů fakulty nasmlouvaných na dobu určitou. Tedy nedá se říct, že by je vyloženě propustila, jen jim dala – ovšem zcela zřetelně – na srozuměnou, že jim na konci semestru nebude prodloužena stávající smlouva. V jejich případě to ovšem znamenalo, že bez smlouvy nemají ani práci. Díkybohu zatím žádný z propuštěných asistentů nereagoval.

Cinkl jí mobil.

Přečetla si zprávu a naťukala odpověď. Na koleji van Gogha, jedné z těch, jež stály nedaleko Lesního návrší, prasklo potrubí a z jedenáctého patra se valila hovna. Skutečná hovna. Studenti byli na pokraji vzpoury. Jestli na místo co nejdřív nedorazí údržbáři, bude se tam muset Maxine vydat s hasákem a zvonem sama. V kufru auta měla obojí.

Lidé začali tleskat. Program byl u konce. Myšlenky na to, co všechno je potřeba udělat, odložila na později. Na pódiu obklopil Vanessu shluk těch, kteří jí chtěli poblahopřát k otevření galerie a také k jejímu těhotenství. Když se k ní přiblížila Maxine, Vanessa si ji k sobě přitáhla do dlouhého objetí, které by samotná Maxine ukončila o dost dřív.

„Už o tom věděla, viď?“ zeptal se Vanessy Gavin.

„Věděla jsem to jenom já,“ zalhala mu Vanessa.

„Tuckere,“ pozdravila jejího otce Maxine a neubránila se údivu nad tím, proč si ten člověk nemůže pořídit pinzetu.

„Maxine,“ odsekl s úsečným přikývnutím, omluvil se a zmizel mezi hosty.

„Je vytočený,“ zašeptala Vanessa. „Teď už se Gavina nezbaví, ať už se mu to líbí, nebo ne. A ty taky ne.“

„Já mám přece Gavina ráda,“ zašeptala Maxine.

„Tak si to dokola opakuj.“

„Nebuď moc dlouho vzhůru,“ upozornila ji Maxine, „zítra ráno natáčíme to video.“

„Jak bych na to mohla zapomenout?“

Mladý zvukař si od Vanessy převzal port. „Budete dneska večer ještě něco potřebovat?“ zeptal se.

Na jmenovce měl napsáno BARRET (ON) – stejně jako tam Maxine měla uvedeno MAXINE (ONA). V dnešní době člověk nikdy neví. „Postarejte se, aby se ta aparatura odvezla,“ poručila mu Maxine.

Vanessu přenechala jejím fanouškům, zatímco se sama proplétala mezi hosty a kontrolovala detaily. Stůl s uzeninami byl v obležení, stejně jako ten s dezerty. V přípravně cateringu se v napjatém tichu pilně pracovalo. Na koktejlový ubrousek si navršila šest kanapek. Sledoval ji při tom doktor Maguire – Morgan. Takhle mimo ordinaci jí připadal úplně vytržený ze svého přirozeného prostředí. Morgan byl přitažlivý. A vzhledem k jejich minimálně desetiletému věkovému rozdílu bylo flirtování s ním bezpečné. „Myslela jsem, že bydlíte ve zvířecí nemocnici,“ prohodila, když k němu přistoupila. „A já mám příšerný hlad,“ dodala a nacpala si do pusy krabí koláček.

„Čas od času mě pustí na vycházky,“ odpověděl.

„Zapomněla jsem, jak je ten náš svět malý,“ pokračovala. „Můj bratr Stan pracuje s Angelou na policejní stanici, takže tuším, že právě ona má tohle propojení na svědomí. Jsem ráda, že jste dneska večer dorazil.“

„Já taky.“

„Kdepak máte manželku?“

„Někde tady pobíhá. A není to manželka. Devět let jsme nemanželé.“

„Na tom byste měl zapracovat,“ poznamenala Maxine.

„To bych rád, kdybych mohl,“ odtušil Morgan způsobem, který Maxine napověděl, že zašla trochu daleko. Nicméně v padesáti už jí to bylo dost jedno.

„Život vám proklouzne mezi prsty, ani nebudete vědět jak,“ dodala.

„Slyšel jsem o tom,“ přitakal Morgan.

Pro Maxine byly koktejlové večírky jako nekonečná cesta z ostrova na ostrov. Sotva objevila jeden, už z něj toužila odplavat a objevit nějaký další. Omluvila se. Zastavila se u šatny nedaleko vchodu. Otevřenými dveřmi vnikal dovnitř závan sychravého vzduchu, který nadzvedával sukně, rozčechrával vlasy a po podlaze vířil koktejlové ubrousky. O chvíli později se přitočila k Morganově partnerce, která stála frontu u baru, a objednala si Manhattan. „Co si dáte vy?“ zeptala se jí. „Zvu vás.“

„Whisky. Bez ledu,“ odpověděla Hester. „A střik z bílého vína.“

„Dietářko.“

„Ten je pro Angelu. Já bych mohla v pití závodit.“

„Abych vás někdy příště nevzala za slovo.“

„Výzva přijata,“ svolila Hester. „Mimochodem skvělý večírek.“

„Taky je za ním nějakých deset let práce,“ pronesla Maxine. „Doufám, že empanadas dostály humbuku, který je předcházel.“

„Měla jsem jich asi tucet,“ přisvědčila Hester.

Maxine vyňala ze skleničky třešeň a vychutnávala si její sladkost nasáklou alkoholem. „Vy jste ta, co vyhledává nezvěstné,“ řekla pak. „Teď jsem si to vybavila. Četla jsem o vás.“

„Přiznávám se,“ připustila Hester. „Anebo jsem se tomu spíš věnovala do doby, než jsem zjistila, jací jsou mezi námi kreténi.“

„To je ale důležitá lekce,“ pronesla Maxine. „Jen poněkud bolestivá.“

Maxine znovu zapípal mobil.

„Tahle věcička nám nedá pokoj,“ poznamenala Hester. „Neustále na příjmu?“

„Většinou to tak vypadá,“ odvětila Maxine a zároveň četla zprávu od Jennifer Matsonové, která jí vypumpovala krevní tlak do nebeských výšin. „Kde je Angela?“

„Pojďte tudy,“ vedla ji Hester galerií k místu, kde postávaly Angela s Cary.

„V tomhle ohozu bych tě málem nepoznala,“ prohodila Maxine.

„Já sebe taky ne,“ přiznala Angela.

„Potřebuju tvoji pomoc.“

„Myslíš pomoc policie?“ zjišťovala Angela.

„To zatím ne. Povím ti víc, až budeme v autě.“ Maxine se otočila k Hester. „Vy jste knihovnice, viďte?“ zeptala se jí.

„Víte toho o mně docela dost,“ prohodila Hester.

„Vím toho dost o spoustě lidí,“ reagovala Maxine. „Měla byste jet s námi.“

barret

Barret odvážel zvukovou aparaturu temnou chodbou do skříně ve skladu. Poslal Libby další textovku, aby zjistil, kam se poděla, ale ani na tu mu neodpověděla. Když do skříňky věšel sluchátka, ucítil, že se k němu někdo blíží, a na podlaze se vedle něj objevil čísi stín.

„Kámo.“

Barret se otočil a hleděl do tváře Gavina Deana, který se opíral o futra a znemožnil mu tím případný ústup.

„A vůbec, co je Barret za jméno?“ zeptal se Gavin.

„Je moje,“ odpověděl Barret.

Gavin vytáhl peněženku a odpočítal z ní pět dvacetidolarovek. „Skvěle odvedená práce zvukaře. Nemám připomínek,“ přeložil bankovky a zastrčil je Barretovi do kapsy košile. „Přesně jak to mám rád. Potichu.“

Barreta jako by ty peníze přes košili pálily.

„Studuješ tady, viď? Už jsme se viděli, že?“ ujišťoval se Gavin.

„To nevím.“

„Nevíš, jestli tady studuješ, nebo jestli jsme se už viděli?“

Barret neodpověděl.

„Ale na tom nesejde. Vím, jak se jmenuješ. Ráno si tě vyhledám.“

Když se kolem něj pokusil Barret proklouznout, položil Gavin ruku na zárubeň. „Jsme v pohodě, nebo ne?“ zeptal se.

Večírek byl odtud daleko, mumlání hostů znělo tlumeně. Barret sklopil zrak k podlaze a přikývl. V tuhle chvíli nebylo radno odporovat.

„Hodnej kluk,“ prohodil Gavin a vrátil se do víru společnosti.

„Říkal jsem si, jestli bych nemohl dostat jiný pokoj,“ vysvětloval mu Barret. „Moji spolubydlící jsou… Moc dobře spolu nevycházíme. Raději by tam místo mě měli někoho jiného.“

„Malování.“

* * *

* * *